УХВАЛА

31 серпня 2022 року

м. Київ

cправа № 914/894/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. (головуючий), Берднік І.С., Зуєва В.А.,

за участю секретаря судового засідання Денисевича А.Ю.

представників учасників справи:

від позивача: Міла-Поляков Д.П.,

від відповідача: не з`явився

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" на рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2021 (Фартушок Т.Б.) та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2022 (Бонк Т.Б., Бойко С.М., Якімець Г.Г.) у справі №914/894/21

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" до Стрийської міської ради про визнання недійсним договору

(оскільки матеріали справи надійшли до Верховного Суду 20.07.2022 і колегія суддів в період з 08.08.2022 по 19.08.2022 перебувала у відпустці, тому розгляд касаційної скарги відбувся з урахуванням розумності строку)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" (далі - Позивач) звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до Стрийської міської ради (далі - Відповідач) про визнання недійсним договору №12 від 15.06.2017 оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Стрия.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами оспорений договір (пункт 1.2, пункти 2.1, 2.2, 2.4, пункти 5.4, 5.5 договору) не відповідає умовам типового договору оренди, а також, при укладенні договору сторони відступили від відносин оренди, визначених Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.09.2021, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2022, в позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, мотивовано тим, що під час розгляду справи №914/2070/19 (між тими ж сторонами, про той же предмет спору, але з інших підстав позову) встановлено, що укладений договір за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна, а тому при укладенні оспореного договору сторони погодили всі істотні умови, які стосуються не лише оренди, але і підряду та інвестиційної діяльності. Позивач не довів належними засобами доказування обставин суперечності оспорюваного договору ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Позивач подав касаційну скаргу (уточнена редакція) на постанову та рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що суди попередніх інстанцій застосували норми статей 179, 184 ГК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №904/2258/18, №906/316/17, №921/375/17-г, №927/253/19.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Частиною першою статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, між Позивачем (Орендар) та Відповідачем (Орендодавець) 15.06.2017 укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Стрия №12, за умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування індивідуально визначене майно, а саме будівлю спорткомплексу у складі спорткорпусу "А-2" площею 646,3 м2, блок санпобутових приміщень "В" (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожу №1, по вул.Коссака, 9 в у м.Стрию, що перебуває на балансі Виконавчого комітету Відповідача (Балансоутримувач); вартість майна визначена згідно зі звітом про оцінку/актом оцінки від 07.10.2016 і становить 1 965 689,00 грн.

Відповідно до пункту 1.2 договору майно передається в оренду з метою відновлення спортивного комплексу шляхом реконструкції для подальшого використання за призначенням.

Використання об`єкта оренди за призначенням є можливим лише за умови здійснення капіталовкладень в його реконструкцію (пункт 2.1 договору).

Пунктом 2.2 договору визначено, що сторони усвідомлюють, що капіталовкладення в реконструкцію об`єкта оренди виключно з метою його подальшого використання за призначенням є економічно невиправданим як для Орендодавця, так і для Орендаря, і погоджуються з доцільністю реалізації у відношенні об`єкта оренди комплексного будівельно-інвестиційного проєкту його реконструкції з добудовою та надбудовою додаткових житлових та нежитлових площ (далі - проєкт).

Реалізація проєкту передбачає отримання Орендодавцем закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна спортивно-оздоровчого призначення загальною площею не меншою, аніж площа нерухомого майна, що є об`єктом оренди за договором (пункт 2.4 договору).

Поліпшення об`єкта як орендованого майна, здійснені в рамках реалізації проєкту, визнаються власністю Орендодавця (пункт 5.4 договору).

Пунктом 5.5 договору передбачено, що нова річ (речі), створені Орендарем і за його рахунок в рамках реалізації проєкту, і оформлені належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнаються власністю Орендаря.

Цей договір укладено строком на 1 рік з 01.07.2017 по 30.06.2018 (пункт 9.1 договору).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що під час розгляду справи №914/2070/19 (між тими ж сторонами, про той же предмет спору, але з інших підстав позову) встановлено, що укладений договір за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна, а тому при укладенні оспореного договору сторони погодили всі істотні умови, які стосуються не лише оренди, але і підряду та інвестиційної діяльності.

Застосувавши під час розгляду справи статті 6, 627, 628, 638, 759, 875 ЦК України, статті 179, 180, 184 ГК України, статті 2, 4, 10, 18, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 7, 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність", надавши оцінку умовам оспореного договору з урахуванням предмету та підстав позову, врахувавши, що станом на час виникнення спірних правовідносин між сторонами діяла редакція типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Стрия, затверджена рішенням Відповідача №201 від 27.11.2007, суди дійшли висновку, що Позивач не довів належними засобами доказування обставин суперечності оспорюваного договору ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, суди встановили, що сторони погодили здійснення інвестицій в об`єкт оренди та здійснення Позивачем підрядних робіт з метою виконання договору, а саме будівництва та введення в експлуатацію будівлі спорткомплексу в складі спорткорпусу "А-2" площею 646,3 м2, блоку санпобутових приміщень "В" (незавершене будівництво - 24% готовності), огорожі №1, по вул. Коссака, 9 у м.Стрий, яка, після завершення реконструкції, повинна була орендуватися Позивачем. Також, сторони погодили момент та умови початку використання Позивачем як Орендарем орендованого майна - за умови здійснення капіталовкладень в його реконструкцію. Водночас, як зазначають суди першої та апеляційної інстанцій, в матеріалах справи відсутні належні докази, що і не заперечується сторонами, на підтвердження того, що Позивачем не було здійснено жодних капіталовкладень і, що на момент вирішення справи судом об`єкт оренди не використовується та перебуває у тому ж стані, що й на час укладення договору. Крім того, як вказує суд апеляційної інстанції, спірний договір між сторонами укладався терміном на один рік (пункт 9.1 договору) і, за твердженнями Відповідача, що не заперечується і Позивачем, об`єкт оренди повернутий Орендарем 01.02.2019.

Суди попередніх інстанцій відхилили доводи Позивача щодо невідповідності умов договору, в тому числі пункту 1.2 та розділу 2, засадам правовідносин оренди. Суди дійшли висновку про недоведеність Позивачем належними засобами доказування факту порушення сторонами вимог законодавства при укладенні договору з підстав його невідповідності типовому договору в частині розділу 2 договору щодо неможливості використання об`єкта оренди до моменту здійснення реконструкцій, оскільки саме такий порядок використання об`єкта оренди визначено сторонами у договорі.

Щодо тверджень Позивача про суперечливість та протилежність за своїм змістом умов пунктів 5.4 та 5.5 договору щодо набуття прав на новостворене майно, суди зазначили, що сторони погодили між собою здійснення Позивачем за рахунок власних коштів фінансування передпроєктних, проєктних робіт, будівництва та введення в експлуатацію майна, яке є об`єктом договору. Пунктом 5.4 договору передбачено, що поліпшення об`єкта як орендованого майна, здійснені в рамках реалізації проєкту, визнаються власністю Відповідача, як Орендодавця, а пунктом 5.5 договору визначено, що нова річ (речі), створена Позивачем, як Орендарем, і за його рахунок в рамках реалізації проєкту і оформлена належним чином відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, визнається його власністю, тобто Позивача. З огляду на зазначене, як встановили суди попередніх інстанцій, зміст наведених умов договору не є суперечливими за своїм змістом.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, Позивач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Проте, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилися з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

При цьому, на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19) та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 (провадження №14-166цс20).

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у справах №904/2258/18, №906/316/17, №921/375/17-г, №927/253/19, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у справі №914/894/21, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними, виходячи з такого.

Так, у справі №904/2258/18 предметом спору було визнання правочину з постачання електричної енергії недійсним та зобов`язання поновити електропостачання; у справі №906/316/17 предметом спору було зобов`язання укласти договір про постачання електричної енергії на об`єкт; у справі №924/375/17-г/14 предметом спору було врегулювання розбіжностей до договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за первісним позовом і про скасування технічних умов за зустрічним позовом.

Отже, зважаючи на предмет та підстави позовних вимог у вказаних вище справах №904/2258/18, №906/316/17, №921/375/17-г/14 і їх співвідношення між собою, слід дійти висновку, що правовідносини у наведених справах та у даній справі №914/894/21 не є подібними, оскільки вони відрізняються та не є схожими предметом, підставами позову, а відтак і правовим регулюванням спірних правовідносин та істотними обставинами, які були встановлені судами і покладені в основу судових рішень (правовідносини у зазначених справах стосувалися відносин електроенергетики та водопостачання (водовідведення), тоді як правовідносини у цій справі №914/894/21 стосуються питання недійсності договору у зв`язку з його невідповідністю умовам типового договору оренди, а також Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

У справі №927/253/19, на яку також послався скаржник у касаційній скарзі, предметом спору було визнання за позивачем права на укладення договору оренди цілісного майнового комплексу, спонукання укласти договір оренди цілісного майнового комплексу. Судами у вказаній справі досліджувалося питання відповідності запропонованого до укладення позивачем проєкту договору умовам типового договору, затвердженого органом місцевого самоврядування та не досліджувалися і не встановлювалися обставини, які б свідчили про право укласти договір, який за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи інвестиційного договору, договору будівельного підряду та договору оренди комунального майна.

З огляду на викладене, висновки Верховного Суду у наведених скаржником справах зроблені у правовідносинах, які очевидно не є подібними з тими, що виникли між сторонами у даній справі №914/894/21 ні за предметом спору, ні за обставинами справи, ні за сферою правового регулювання. При цьому, застосування положень статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у зазначеній справі №927/253/19 здійснено з урахуванням конкретних підстав, обставин справи та наданих сторонами доказів, за результатами оцінки яких судами зроблено відповідні висновки.

Таким чином, під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень не підтвердилися доводи скаржника про застосування господарськими судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у справах, на які посилається скаржник. Висновки у справах, на які посилається скаржник, зроблені з урахуванням різних установлених фактичних обставин справ, відмінних предметів позовів та різного матеріально-правового регулювання правовідносин, що свідчить про неподібність правовідносин у наведених Позивачем в касаційній скарзі справах.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на наведене, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Будівельно-монтажна фірма "Стрийбуд" на рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.03.2022 у справі №914/894/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Суховий

Суддя І. Берднік

Суддя В. Зуєв