УХВАЛА

14 липня 2022 року

м. Київ

Справа № 910/13042/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Банаська О. О. - головуючого, Картере В. І., Пєскова В. Г.,

за участю секретаря судового засідання Солоненко А. В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "703 Металообробний завод котельного обладнання": Бердичевського О. В.,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України": Кулика О. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2022

у складі колегії суддів: Попікової О. В. - головуючої, Євсікова О. О., Корсака В. А.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "703 Металообробний завод котельного обладнання"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Акціонерне товариство "Банк Січ"

про стягнення 4 019 444,48 грн

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст і підстави наведених в заяві вимог та заперечень відповідача

1. У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "703 Металообробний завод котельного обладнання" (далі - ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України", відповідач, скаржник), третя особа у справі - Акціонерне товариство "Банк Січ" (далі - АТ "Банк Січ") про стягнення 4 019 444,48 грн обґрунтовуючи позовні вимоги посиланням на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

2. Позовні вимоги ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" мотивовані безпідставним отриманням відповідачем грошових коштів за банківською гарантією в сумі 4 019 444,48 грн, позаяк позивачем не порушувалися умови договору підряду для забезпечення якого був укладений договір про надання банківської гарантії.

3. ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України" щодо позову заперечує зазначаючи, зокрема, що грошові кошти, які просить стягнути позивач набуті відповідачем за наявності правової підстави, а саме через порушення позивачем умов договору підряду щодо строку виконання демонтажних робіт, що зумовило звернення відповідача з письмовою вимогою до банку щодо оплати банківської гарантії.

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

4. 04.06.2020 між ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України" (замовник) та ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" (підрядник) укладений договір підряду (капітальне будівництво) № (далі - договір підряду) за пунктом 1.1. якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується на свій ризик виконати певні роботи відповідно до умов договору, в повному обсязі відповідно до вимог чинних нормативних документів і проектної документації, по об`єкту "Реконструкція газорозподільної станції 1А м. Київ" (будівельні роботи та поточний ремонт 45000000-7), а замовник прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов договору.

5. Загальна вартість виконуваних робіт за договором згідно із договірною ціною (додаток № 1 до договору) становить 80 388 889, 62 грн, в тому числі ПДВ 20% 13 398 148, 27 грн (пункт 3.1. договору підряду).

6. Відповідно до пунктів 4.1., 4.4. договору підряду підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 400 днів з дати отримання від замовника (відповідача) письмового розпорядження (дозволу) на початок виконання робіт та виконати роботи з обов`язковим дотриманням погодженого графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною договору (додаток № 2 до договору підряду). Місце виконання робіт - 08150, Україна, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Маяковського, 49.

7. Пунктами 4.9.1., 4.13.1. договору підряду сторони погодили, що замовник надає підряднику будівельний майданчик (фронт робіт), що оформлюється відповідним актом. Приймання виконаних робіт здійснюється на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма КБ-3), до яких повинні додаватись сертифікати/паспорти на застосовані матеріали та обладнання, документи що підтверджують вартість матеріалів та обладнання, розрахунки на інші витрати та іншу документацію, визначену чинним законодавством.

8. 01.04.2021 відповідач надав дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ55, а листом від 02.04.2021 № 7305ВИХ-21-561 - повідомив позивача про надання дозволу на виконання будівельних робіт.

9. Апеляційний господарський суд встановив, що матеріали справи не містять акту передачі замовником підряднику майданчика передбаченого пунктом 4.9.1. договору підряду, проте в матеріалах справи наявні акти приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за квітень 2021 року та довідка про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3 за квітень 2021 року, які підписані позивачем та відповідачем.

10. Додатками № № 1, 2 до договору підряду (капітальне будівництво) від 04.06.2020 № сторонами погоджено договірну ціну на будівництво об`єкту "Реконструкція газорозподільної станції 1А м. Київ"; графік виконання робіт по об`єкту "Реконструкція газорозподільної станції 1А м. Київ".

11. У пункті 1 додатку № 2 до договору підряду сторони погодили, що строк виконання демонтажних робіт (частковий демонтаж обладнання) становить 60 календарних днів з дати отримання від замовника дозволу на початок виконання робіт, тоді як у пункті 2 додатку сторони погодили, що строк виконання будівельних робіт, поставку та монтаж обладнання, пусконалагоджувальних робіт, благоустрою території становить 400 календарних днів з дати отримання від замовника дозволу на початок виконання робіт.

12. Додатком № 3 до договору сторонами погоджено перелік обладнання по будівництву об`єкту "Реконструкція газорозподільної станції 1А м. Київ".

13. Згідно з пунктом 8.9. договору підрядник зобов`язується надати замовнику не пізніше дати укладення договору в забезпечення його виконання безвідкличну безумовну банківську гарантію на суму 4 019 444,48 грн, що становить 5 % відсотків ціни цього договору.

14. Пунктом 8.10. договору підряду сторони погодили, що права та обов`язки сторін за цим договором настають за умови настання відкладальної обставини (згідно з частиною першою статті 212 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України), а саме: надання підрядником замовнику в забезпечення виконання цього договору безвідкличної безумовної банківської гарантії згідно пункту 8.9. цього договору.

15. На виконання пункту 8.9. договору підряду між позивачем (принципал) та АТ "Банк Січ" (гарант) 28.05.2020 укладено договір про надання банківської гарантії № 201726-ГР-1512 відповідно до пункту 1.1 якого він регулює правовідносини сторін щодо надання банком-гарантом гарантії виконання договору з метою забезпечення виконання зобов`язань принципала щодо реконструкції газорозподільної станції 1А м. Київ (будівельні роботи та поточний ремонт) за договором між принципалом та відповідачем.

16. 28.05.2020 АТ "Банк Січ" видано банківську гарантію № 201726-ГР-1512 (забезпечення виконання договору), бенефіціаром за якою є ТзОВ "Оператор газотранспортної системи", гарантом - АТ "Банк Січ", принципалом - ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання".

17. За умовами банківської гарантії гарант надає бенефіціару безвідкличну та безумовну гарантію (далі - гарантія) та приймає на себе безвідкличне і безумовне зобов`язання сплатити бенефіціару суму в розмірі 4 019 444,48 грн протягом п`яти банківських днів після одержання письмової вимоги бенефіціара, без необхідності для бенефіціара обґрунтувати свою вимогу, без подання будь-яких інших документів, крім вимоги, або виконання будь-яких інших умов.

18. За наявними в матеріалах справи актами приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2021 року № 1, № 2, № 3 форма КБ-2в та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за квітень 2021 року форма КБ-3 на загальну суму 4 567 715,88 грн позивачем було виконано, а відповідачем прийнято і оплачено роботи.

19. 21.07.2021 відповідач звернувся до АТ "Банк Січ" із письмовою вимогою № ТОВВИХ-21-7968 за банківською гарантією (забезпечення виконання договору) від 28.05.2020 № 201726-ГР-1512 про сплату суми в розмірі 4 019 444,48 грн у зв`язку із тим, що принципал - ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" неналежно виконав зобов`язання за договором, забезпеченого цією гарантією.

20. Листом № 1857/07-1/1 від 23.07.2021 АТ "Банк Січ" звернулось до позивача з вимогою перерахувати протягом двох робочих днів кошти в сумі 4 019 444,48 грн, яка була виконана банком 30.07.2021.

21. 30.07.2021 між ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" та АТ "Банк Січ" укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору про надання гарантії № 201726-ГР-1512 від 28.05.2020 за умовами пунктів 5.1., 5.2, 5.3., 5.4. якого позивач зобов`язується сплатити кошти в розмірі 4 019 444,48 грн. Якщо принципал (позивач) не відшкодує банку сплачені ним кошти на підставі вимоги бенефіціара за гарантією протягом наступного робочого дня, то банк суму такої заборгованості, починаючи з наступного дня, обліковує як кредит наданий принципалу на встановлених договором умовах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

22. 28.10.2021 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення у справі № 910/13042/21, яким відмовив у задоволенні позову ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" до ТзОВ "Оператор газотранспортної системи" про стягнення 4 019 444,48 грн в повному обсязі.

23. Рішення суду першої інстанції мотивовано неналежним виконанням позивачем взятих на себе зобов`язань за договором щодо строків виконання демонтажних робіт з урахуванням чого відповідач правомірно отримав від АТ "Банк Січ" банківську гарантію, якою був забезпечений договір підряду (капітального будівництва).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

24. Північний апеляційний господарський суд постановою від 06.06.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2021 у справі № 910/13042/21 скасував та прийняв нове рішення, яким позов ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" задовольнив. Стягнув з ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України" на користь ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" 4 019 444,48 грн; 60 291,67 грн витрат зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 90 438,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

25. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована набуттям відповідачем грошових коштів в сумі 4 019 444,48 грн без достатньої правової підстави та обґрунтованістю вимог позивача про стягнення цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки перерахування банком на користь замовника (відповідача) 4 019 444,48 грн хоч і відбулося з посиланням на договір та гарантію, однак поза межами домовленостей, передбачених договором і гарантією, так як гарантійний випадок не настав.

Короткий зміст вимог та підстав касаційної скарги

26. 27.06.2022 ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2022 у справі № 910/13042/21, в якій просить оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

27. Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржником визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм статті 1212 ЦК України без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, тобто приписи пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Рух касаційної скарги

28. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/13042/21 визначено колегію суддів у складі: Банаська О. О. - головуючого, Картере В. І., Пєсков В. Г., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2022.

29. Ухвалою від 01.07.2021 Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі № 910/13042/21 за касаційною скаргою відповідача; призначив скаргу відповідача до розгляду на 14.07.2022; надав учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 11.07.2021.

30. У судове засідання 14.07.2022 з`явилися представники позивача та відповідача. які надали пояснення у справі.

31. Третя особа у справі - АТ "Банк Січ" своє явки в судове засідання не забезпечила. Будь-яких заяв, клопотань від третьої особи щодо неможливості нею забезпечити участь в судовому засіданні та реалізувати свої процесуальні права станом на час розгляду скарги до суду касаційної інстанції не надходило.

32. Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

33. Участь представників учасників справи в судовому засіданні, призначеному ухвалою від 01.07.2022 обов`язковою не визнавалась про що безпосередньо доводилось до відома учасників справи у пункті 5 резолютивної частини ухвали суду. До того ж у пункті 8 резолютивної частини ухвали учасників справи було повідомлено про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, у тому числі поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та про можливість подати процесуальні документи (заяви, клопотання, скарги, відзиви тощо).

34. З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності АТ "Банк Січ".

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

(ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України")

35. В обґрунтування доводів касаційної скарги ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України" зазначає, зокрема, таке:

- суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що у правовідносинах, які склалися між сторонами спору позивач вправі стягнути з відповідача кошти на підставі статті 1212 ЦК України;

- відповідач правомірно направив письмову вимогу за банківською гарантією про сплату суми в розмірі 4 019 444,48 грн, оскільки банківська гарантія забезпечувала виконання позивачем умов договору підряду, які ним були порушені;

- грошові кошти набуті відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано на підставі положень статті 1212 ЦК України, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

Доводи ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання"

36. ТзОВ "703 Металообробний завод котельного обладнання" у поданому до суду відзиві на касаційну скаргу не погоджується з доводами касаційної скарги відповідача, вважає її безпідставною й необґрунтованою та просить суд залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін зазначаючи, зокрема, таке:

- станом на дату направлення відповідачем гаранту вимоги для виплати суми гарантії був відсутній факт порушення позивачем умов договору підряду;

- відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 4 019 444,48 грн за рахунок позивача, оскільки відповідні кошти отримані ним за банківською гарантією за відсутності настання гарантійного випадку;

- висновки Верховного Суду щодо застосування норм статті 1212 ЦК України у постановах наведених відповідачем не протирічать висновку апеляційного господарського суду за результатом розгляду вимог позивача у цій справі.

Позиція Верховного Суду

37. 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI "Про внесення змін до ГПК України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким, зокрема, змінено підстави касаційного оскарження судових рішень.

38. Законом від 15.01.2020 № 460-XI законодавець звузив критерії допустимості, які дозволяють звернутися до Верховного Суду з касаційною скаргою, встановивши конкретні випадки, в яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

39. Частиною першою статті 300 ГПК України у редакції Закону від 15.01.2020 № 460-XI визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

40. Отже, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

41. Суд наголошує, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

42. Тому у цій справі касаційний розгляд здійснюється в межах доводів поданої відповідачем касаційної скарги.

43. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

44. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

45. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження покладається на скаржника.

46. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

47. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/13042/21 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

48. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

49. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

50. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

51. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: 1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

52. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала свої правові висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини" при застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), визначивши, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

53. Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що:

- правовідносини розуміються як різновид передбачених юридичними нормами чи зумовлених принципами права ідеологічних суспільних відносин, що встановлюються між суб`єктами права щодо об`єктів права на підставі юридичних фактів і виражаються у взаємних правах і обов`язках цих суб`єктів (пункт 17 ухвали від 15.06.2021 у справі № 212/7466/19 (провадження № 14-73цс21);

- подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16; ухвала від 14.12.20218 у справі № 910/21267/16; ухвала від 20.05.2021 у справі № 904/6125/20; пункт 18 ухвали від 15.06.2021 у справі № 212/7466/19);

- під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц; пункт 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19; постанова від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г).

54. Отже, подібність правовідносин може мати місце не лише у разі тотожності (аналогічності), тобто ідентичності (однаковості) суб`єктного, об`єктного і змістовного критеріїв, але й також у разі їх схожості, що визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

55. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

56. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив, тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

57. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

58. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

59. Таким чином наявність передумов для реалізації скаржником права ініціювати касаційний перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, перебуває в залежності від встановлення подібності таких складових елементів (критеріїв) як предмет спору (заявлених вимог), підстави позову (вимог), змісту позовних вимог, встановлених судами фактичних обставин та наявності однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин у справі, що переглядається в касаційному порядку, та у справах за результатами перегляду яких Верховним Судом сформовано правовий висновок, про неврахування якого стверджує касатор.

60. Відмінність предмета розгляду (предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог) у справі, що переглядається в касаційному порядку, та у постановах Верховного Суду, на які посилається касатор обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, однаково як і не подібність правовідносин у таких справах за будь-яким іншим із зазначених вище критеріїв тягне за собою процесуальні наслідки встановлені статтею 296 ГПК України, а саме закриття касаційного провадження.

61. Аналіз висновків викладених в постановах Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 04.03.2021 у справі № 910/15621/19, від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16--ц, від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 на які посилався скаржник у касаційній скарзі як на висновки Верховного Суду, що не були враховані судом апеляційної інстанції при вирішенні спору у цій справі, свідчить, що правовідносини у зазначених справах є неподібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі № 910/13042/21, що переглядається, з огляду на таке.

62. У справі, яка переглядається (№ 910/13042/21), предметом спору є вимога позивача про стягнення безпідставно набутих відповідачем коштів отриманих ним за банківською гарантію, за відсутності порушення позивачем як підрядником умов договору підряду для забезпечення якого був укладений договір про надання банківської гарантії.

63. Апеляційний господарський суд у цій справі врахував, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією, в предмет доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією.

64. Як зазначив апеляційний господарський суд, звертаючись з позовом у справі, позивач просив стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти з посиланням, в тому числі, на положення 1212 ЦК України.

65. Суд апеляційної інстанції зауважив, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

66. Також, апеляційний господарський суд зважив, що в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

67. Проте, як встановив суд апеляційної інстанції, матеріали справи не містять жодних претензій з боку відповідача до позивача щодо невиконання ним демонтажних (підготовчих) робіт, які, в будь-якому випадку передують виконанню основаних будівельних робіт і які (будівельні роботи) були виконані позивачем, про що свідчать підписані сторонами у справі акти форми КБ-2в та КБ-3.

68. З урахування наведеного апеляційний господарський суд дійшов висновку, що перерахування банком на користь замовника 4 019 444,48 грн хоч і відбулося з посиланням на договір та гарантію, однак поза межами домовленостей, передбачених договором і гарантією, адже як встановлено судом апеляційної інстанції гарантійний випадок не настав, а тому вимоги позивача про стягнення цих коштів з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України є обґрунтованими.

69. Натомість у постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 предметом спору була вимога позивача про визнання додаткових угод недійсними та стягнення коштів, мотивована укладенням спірних додаткових угод без належних підстав, збільшенням внаслідок укладення додаткових угод ціни природного газу для позивача та надмірною сплатою позивачем коштів, а оцінка норм статті 1212 ЦК України судом касаційної інстанції у зазначеній справі надавалася в контексті можливості задоволення вимоги прокурора про стягнення безпідставно отриманих коштів на підставі цієї норми внаслідок недійсності додаткових угод як таких, що укладені всупереч вимогам пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону "Про публічні закупівлі".

70. Так само безпідставним є посилання скаржника на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 910/15621/19, в якій предметом спору була вимога позивача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України мотивована неукладенням договору надання послуг з проведення повторної геолого-економічної оцінки родовища з відповідачем, оскільки після перерахування позивачем 50 % вартості послуг, яка є предметом судового розгляду, у нього зникла необхідність у їх виконанні та ним не підписувався надісланий йому відповідачем проект відповідного договору.

71. Верховний Суд у наведеній постанові погодився з висновками апеляційного господарського суду щодо відсутності підстав для стягнення перерахованих позивачем грошових коштів відповідачу на підставі 1212 ЦК України, оскільки, як встановив суд апеляційної інстанції, перерахування позивачем коштів відповідачеві проведене за наявності правової підстави в рамках договірних відносин між сторонами, правовідносин виникнення яких зумовили обопільні конклюдентні дії сторін спору та докази припинення (розірвання) яких, зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини відсутності повідомлення позивачем відповідача, після перерахування йому коштів, про зникнення потреби у виконанні робіт та/або заперечення проти факту досягнення між сторонами домовленості про виконання відповідачем робіт, матеріали справи не містять.

72. Також неаргументованим є посилання скаржника на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, в якій предметом спору була вимога позивача про стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України мотивована неповерненням відповідачем сплаченого йому позивачем на виконання договору підряду частини невикористаного авансу, а висновок суду касаційної інстанції щодо неможливості витребування перерахованих позивачем грошових коштів відповідно до положень статті 1212 ЦК України зроблений з огляду на існування між сторонами договірних відносин в рамках яких були перераховані такі кошти, оскільки суди не встановили, що позивач в односторонньому порядку відмовлявся від договору або що договір був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку.

73. Крім того, безпідставним є посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц, в якій предметом спору була вимога про стягнення безпідставно отриманих коштів перерахованих відповідачеві в рахунок виконання договору-замовлення на виготовлення меблів, а суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності отримання коштів відповідачем та наявності підстав для їх стягнення з останнього згідно норм статті 1212 ЦК України з огляду на встановлені судовим рішенням обставини відсутності укладеного договору між сторонами через недосягнення згоди з усіх його істотних умов.

74. Аналогічно не заслуговує на увагу посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17, в якій предметом позову була вимога позивачів про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів мотивована досягненням між сторонами усної домовленості про надання відповідачеві позики, яку він не повернув, а суд касаційної інстанції визнав передчасним висновок апеляційного суду щодо стягнення безпідставно набутих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, який не перевірив доводи апеляційної скарги, в достатній мірі не мотивував відхилення кожного аргументу апеляційної скарги, не з`ясував чи є кошти стягнуті з відповідача на користь позивачів як безпідставно набуті за оскарженим судовим рішенням суду першої інстанції тими ж коштами, які були стягнуті.

75. Отже, правовідносини у справах наведених скаржником та у справі, що розглядається, є неподібними, оскільки у цих справах за схожого предмету спору (стягнення безпідставно набутих коштів) різними є зміст заявлених позовних вимог (підстави на яких ґрунтуються такі вимоги) та фактичні обставини справи, а також матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

76. За таких умов, помилковими є аргументи ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України" щодо незастосування судом апеляційної інстанції при ухвалені оскаржуваної постанови висновків викладених у постановах Верховного Суду.

77. Верховний Суд при розгляді цієї справи враховує, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

78. Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

79. Крім того ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

80. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

81. Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

82. У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

83. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

84. Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраної скаржником підстави касаційного оскарження виходить з того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

85. Отже, Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

86. У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

87. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

88. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

89. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

90. Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

91. Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

92. У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див. mutatis mutandis рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden").

93. Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 201/2832/19, від 03.07.2019 у справі № 757/12646/16, від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 у справі № 910/18436/16, від 14.02.2018 у справі № 379/1256/15-ц, від 08.02.2018 у справі № 756/9955/16-ц та постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14.

94. З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТзОВ "Оператор газотранспортної системи України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2022 у справі № 910/13042/21 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, оскільки після відкриття касаційного провадження судом встановлено, що висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинам у цій справі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 287, 296, 326 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2022 у справі № 910/13042/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Банасько

Судді В. І. Картере

В. Г. Пєсков