РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.09.2022Справа № 911/397/22
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ковальська-Житлосервіс"

до Залізняк Владислави Сергіївни

про стягнення 6 356,03 грн.

Представники сторін: не викликалися.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. №388/22 від 07.02.2022) товариства з обмеженою відповідальністю "Ковальська-Житлосервіс" до Залізняк Владислави Сергіївни про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовані порушенням відповідачем грошових зобов`язань за договором про надання доступу №290/12-2019 від 02.12.2019 щодо частини фасаду будинку, що є предметом даного договору, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Господарським судом Київської області зроблено запит на доступ до персональних даних від 11.02.2022 до Державної міграційної служби України та Обухівського районного відділу Державної міграційної служби України у Київській області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) Залізняк Владислави Сергіївни .

25.05.2022 року надійшла відповідь на запит.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.06.2022 позовну заяву (вх. №388/22 від 07.02.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковальська-Житлосервіс" (02072, м. Київ, вул. Єлизавети Чавдар, буд. 3, ) до Залізняк Владислави Сергіївни ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості разом з доданими до неї документами передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.07.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення за №013 на адресу місцезнаходження відповідача, надану відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області станом на 25.05.2022, а саме: АДРЕСА_3 .

Вищезазначена ухвала господарського суду м. Києва від 05.07.2022 р. повернута до суду у зв`язку з: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 911/397/22 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначено позивачем та вбачається з матеріалів справи товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» є юридичною особою, предметом діяльності якої відповідно до Статуту є надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинків та іншим юридичним та фізичним особам, експлуатація та обслуговування житлового фонду, внутрішньобудинкових інженерних мереж, систем та обладнання об`єктів соціального побутового призначення, в т.ч. технічне обслуговування, реконструкція, капітальний і поточний ремонти та ін. Основним видом діяльності товариства є комплексне обслуговування об`єктів.

Позивач виконує функції експлуатаційної організації у житловому будинку по вул. Єлизавети Чавдар, 3 у м. Києві, на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації 02.10.2009р. «Про передачу житлового будинку з вбудованими приміщеннями на баланс, обслуговування і експлуатацію ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» і надає житлово-комунальні послуги.

06.05.2010 згідно з авізо №408 позивач прийняв на баланс Осокорки, м-н 6 (друга черга), ж/б 10, поштова адреса об`єкту: м. Київ, вул. Є. Чавдар, 3.

02.12.2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» (сторона 1) та фізичною особою-підприжмцем Залізняк Владиславою Сергіївною (сторона 2) укладено договір про надання доступу №290/12-2019.

Відповідно до п.1.1 договору сторона 1 надає стороні 2 доступ до частини фасаду за адресою: м. Київ, вул. Єлизавети Чавдар, буд. 3, для розміщення стороною 2 двох вивісок: загальною площею 1,83 кв.м.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до 31 грудня 2020р.

Договір слід вважати пролонгованим на кожний наступний календарний рік і на тих же умовах, якщо протягом місяця до закінчення строку дії договору одна сторона не заявить іншій стороні про зміну умов договору чи про його розірвання (п.7.2 договору).

Відповідно до п.4.3 договору умови цього договору, в тому числі щодо порядку розрахунків, застосовуються до відносин, що виникли між сторонами з 01 липня 2019 р.

Згідно з п.4.1 договору сторони домовились, що розмір щомісячної плати за надання доступу до частини фасаду за договром складає 250,00 грн., крім того ПДВ 50 грн., всього разом з ПДВ - 300,00 грн. в місяць.

Сторона 2 до 20 числа кожного наступного місяця сплачує стороні 1 суму визначену п.4.1 договору (п.4.2 договору).

Відповідно до п.3.2 договору сторона 2 зобов`язана:

сторона 2 приймає на себе виконання зобов`язань в строки та на умовах, що обумовлені цим договром (п.3.2.1 договору),

своєчасно відповідно до умов цього договору та в повному обсязі вноситии плату за цим договором (п.3.2.2 договору).

02.01.2020 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору про надання доступу від 02 грудня 2019р. №290/12-2019, відповідно до умов якої сторони вирішили припинити нарахування за договором про надання доступу від 02 грудня 2019р. №290/12-2019 на період з 01 січня 2020 по 31 травня 2020 року.

Як зазначено позивачем, ним щомісячно надавалися відповідчу рахунки на оплату та акти надання послуг. Підписані із боку відповідача акти надання послуг не повертались позивачу. Разом із тим, від відповідача також, не надходило жодних зауважень стосовно невиконання чи неналежного виконання зобов`язань позивачем чи мотивованої відмови від підписання актів надання послуг. Відповідач у порушення умов договору не здійснював оплату за договором, в результаті чого утворилась заборгованість.

Так, в матеріалах справи наявні рахунки на оплату, а саме: №2136 від 28.12.2019 року на суму 1 800,00 грн. (за період липень 2019 - грудень 2019), №1259 від 30.06.2020 на суму 300,00 грн., №1433 від 31.07.2020 на суму 300,00 грн., №1628 від 31.08.2020 на суму 300,00 грн., №1821 від 30.09.2020 на суму 300,00 грн., №2029 від 30.10.2020 на суму 300,00 грн., №2239 від 30.11.2020 на суму 300,00 грн., №2472 від 31.12.2020 на суму 300,00 грн., №158 від 29.01.2021 на суму 300,00 грн., №397 від 26.02.2021 на суму 300,00 грн., №650 від 31.03.2021 на суму 300,00 грн., №878 від 30.04.2021 на суму 300,00 грн., №1157 від 31.05.2021 на суму 300,00 грн.

Також, в матеріалах справи наявні акти надання послуг, які підписані та скріплені печаткою позивача на загальну суму 5 400,00 грн., а саме: №4297 від 31.12.2019 року на суму 1 800,00 грн. (за період липень 2019 - грудень 2019), №2437 від 30.06.2020 на суму 300,00 грн., №2838 від 31.07.2020 на суму 300,00 грн., №3278 від 31.08.2020 на суму 300,00 грн., №3717 від 30.09.2020 на суму 300,00 грн., №4161 від 31.10.2020 на суму 300,00 грн., №4605 від 30.11.2020 на суму 300,00 грн., №5024 від 31.12.2020 на суму 300,00 грн., №201 від 31.01.2021 на суму 300,00 грн., №631 від 28.02.2021 на суму 300,00 грн., №1110 від 31.03.2021 на суму 300,00 грн., №1663 від 30.04.2021 на суму 300,00 грн., №2204 від 31.05.2021 на суму 300,00 грн.

21.05.2021 року позивачем направлено відпровідачу претензію про сплату заборгованості вих. №440 від 20.05.2021р, в якій вимагав сплатити існуючу заборгованість в розмірі 5 506,02 грн. (заборгованість в розмірі 5 100,00 грн., три відсотки річних в розмірі 90,72 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 315,30 грн.).

26.05.2021 до позивача надійшла заява відповідача про розірвання договору про надання доступу від 02.12.2019р. №290/12-2019, також зазначено, що вивіску буде знято 31 травня 2021р., борг у розмірі 5 506 грн. буде сплачено до 30 червня 2021р.

За результатами розгляду заяви відповідача від 26.05.2021 позивачем направлено відповідачу два примірники угоди про розірвання договору про надання доступу від 02.12.2019р. №290/12-2019.

Таким чином, встановлено, що у відповідача виникла заборгованість за договором в розмірі 5 400,00 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Перевіряючи зазначені доводи позивача, суд виходить з того, що сервітутний договір - це договір про встановлення речового права на чуже майно, тобто таким договором передається у користування не річ, а встановлюється право - речове право користування такою річчю.

Відповідно до ч.1 статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Встановлення сервітуту на підставі договору означає, що сторони висловлюють свою згоду на встановлення права користування чужим майном шляхом погодження умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За змістом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 ст. 180 ГК України).

З наведених норм чинного законодавства, а також з умов договору вбачається, що за своєю правовою природою правочин, що був укладений між сторонами, має зміст сервітуту.

Частиною 3 статті 403 ЦК України передбачено, що особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Будь-яких доказів оплати матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором про надання доступу у відповідача перед позивачем в сумі 5 400,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконання грошових зобов`язань за договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 168,47 грн., 3% річних в розмірі 218,48 грн. та та інфляційні збитки в розмірі 569,08 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.2 договору за невиконання умов пункту 4.2 договору сторона 2 сплачує стороні 1 пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення (не обмежуючись 6-ти місячним строком).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується з розрахунком пені в розмірі 168,47 грн., 3% річних в розмірі 218,48 грн. та індексу інфляції в розмірі 569,08 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 129,ч. 9 ст. 165, ст.ст. 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Залізняк Владислави Сергіївни ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ковальська-Житлосервіс" (02140, м. Київ, вулиця Єлизавети Чавдар, будинок 3, ідентифікаційний код 32912720) основний борг в розмірі 5 400 (п`ять тисяч чотириста) грн. 00 коп., пеню в розмірі 168 (сто шістдесят вісім) грн. 47 коп., інфляційні втрати в розмірі 569 (п`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 08 коп., три проценти річних в розмірі 218 (двісті вісімнадцять) грн. 48 коп. та судовий збір в розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. М. Мудрий