РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.08.2022Справа № 910/174/22

За позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна»
доПриватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»
простягнення 352 094,07 грн.
та за зустрічним позовомПриватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»
доПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна»
провизнання недійсним договору
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом:Ганзюк Т.О.
від відповідача за первісним позовом:Опанасенко Б.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (надалі - ПАТ «СК «Універсальна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (надалі - ПАТ «УТСК») про стягнення 352 094,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором облігаторного непропорційного перестрахування на 2012 рік №001 від 17.07.2012, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 322 757,82 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 24 860,59 грн., 3% річних у розмірі 4 475,66 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

25.04.2022 через канцелярію суду та систему «Електронний суд» від ПАТ «УТСК» надійшли аналогічні за своїм змістом зустрічні позовні заяви до ПАТ «СК «Універсальна» про визнання недійсними пунктів договору облігаторного непропорційного перестрахування на 2012 рік №001 від 17.07.2012, а також визнання недійсним такого договору вцілому станом на 29.03.2012.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір №001 від 17.07.2012 має бути визнаний недійсним, оскільки його укладено до моменту настання спірного страхового випадку, а також оскільки позивачем не було повідомлено відповідача про настання такого страхового випадку, ПАТ «УТСК» наголошує на тому, що його ввели в оману під час укладення спірного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2022 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

Заперечуючи проти первісних позовних вимог, ПАТ «УТСК» вказує на те, що укладений між сторонами договір перестрахування є недійсним з підстав, зазначених у зустрічній позовній заяві, а також позивачем за первісним позовом не було належним чином виконано зобов`язання з повідомлення відповідача про обставини спірного страхового випадку та не в повному обсязі надавались документи на їх підтвердження.

ПАТ «СК «Універсальна» були подані до суду відповідь на відзив на первісний позов, а також відзив на зустрічний позов, в яких заявник проти доводів ПАТ «УТСК» заперечує повністю та вказує на безпідставність позовних вимог в частині визнання недійсним договору №001 від 17.07.2012, оскільки такий договір укладений у відповідності до вимог чинного законодавства та не порушує права та законні інтереси ПАТ «УТСК». Також у відзиві на зустрічний позов відповідачем заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

07.06.2022 представником позивача за зустрічним позовом подано заяву про поновлення строків позовної давності для звернення до суду із таким позовом.

Протокольною ухвалою суду від 06.07.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання з`явилася, надала пояснення по справі, первісний позов підтримала, проти зустрічного позову заперечувала та просила відмовити в його задоволення повністю.

Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічні позовні вимоги підтримав повністю.

В судовому засіданні 17.08.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.07.2012 між ПАТ «СК «Універсальна» (перестрахувальник), ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» (перестраховик 1), ВАТ НАСК «Оранта» (перестраховик 2), ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» (перестраховик 3), ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (перестраховик 4), ПАТ «УТСК» (перестраховик 5), ПАТ «ПРОСТО-страхування» (перестраховик 6), ПАТ «Страхова група «ТАС» (перестраховик 7) та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» (перестраховик 8) був укладений договір облігаторного непропорційного перестрахування на 2012 рік №001 (надалі - «Договір»).

Відповідно до статті 2 Договору за умови отримання перестрахової премії, перестраховик зобов`язаний здійснити перестрахове відшкодування перестрахувальнику по відношенню до будь-якого страхового випадку за полісами, що покриваються цим договором, у спосіб та в межах зобов`язань, вказаних у цьому договорі.

Статтею 3 Договору передбачено, що цей договір поширюються на збитки внаслідок страхових випадків, що настали протягом періоду, з 01.01.2012 по 31.12.2012 в країнах, до яких застосовуються процедурні правила системи «Зеленої карти», поза межами території України у відношенні до міжнародних договорів страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів «Зелена карта», за яке перестрахувальники несуть відповідальністю на умовах процедурних правил системи «Зеленої карти» для транспортних засобів, зареєстрованих в Україні, але за виключенням фальшивих «Зелених карток».

За змістом ч. 1 ст. 6 Договору кожен перестраховик зобов`язаний відшкодувати перестрахувальнику частину кінцевого нетто-збитку, що перевищує власне утримання перестрахувальника по кожному страховому випадку.

Згідно з ч. 2 вказаної статті частка зобов`язання кожного з перестраховиків у кожному кінцевому нетто збитку за одним страховим випадком розраховується пропорційно сумі нарахованої страхової премії за міжнародними договорами страхування «зелена картка» за попередній календарний рік до загальної суми нарахованих страхових премій за цим видом страхування усіх страховиків-учасників цього договору. Частка зобов`язань кожного із перестраховиків зазначена в додатку 4 до цього договору. Цей розмір частки може бути змінено за рішенням сторін цього договору, яке підтримали всі страховики-учасники цього договору.

Власне утримання перестрахувальника: складається з 200 000,00 євро та суми, що відповідає частці зобов`язань його як перестраховика згідно з п. 2 цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Договору коли перестрахувальник самостійно здійснив виплату страхового відшкодування понад власне утримання, такий перестрахувальник протягом одного календарного дня надсилає перестраховикам відповідні рахунки з доданими до них розрахунком частки відповідного перестраховика у відшкодування, копією підтверджуючого документу про сплату та копією вимоги іноземного врегулювальника. Інші підтверджуючі документи мають бути на вимогу надіслані невідкладно. Проте, це не може затримувати здійснення перестрахового відшкодування перестраховиком. Вимоги перестраховикам виставляються в основній валюті за міжбанківським курсом, за яким перестрахувальник купував валюту для розрахунків з іноземним врегулювальником. Перестраховики здійснюють сплату відповідних рахунків протягом 15 робочих днів. Перестраховик, який не здійснив оплату у встановлені строки, сплачує її разом з пенею, у розмірі, яка встановлена за несвоєчасне внесення страховиками платежів до Фонду страхових гарантій.

29.03.2012 на території Польщі сталася дорожньо-транспортна пригода, за якою водій застрахованого ПАТ «СК «Універсальна» автомобілю DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з іншим транспортним засобом, в результаті чого громадянин Польщі отримав важкі тілесні ушкодження.

Протягом 2013-2014 років позивач за первісним позовом на виконання власних зобов`язань як страховика за полісом «Зелена карта» UA/ сплатив на користь призначеного кореспондента (TU «UNIQA» SA) 146 265,10 PLN, що еквівалентно 35 669,00 євро.

У січні 2019 року позивач за первісним позовом отримав повідомлення про поновлення справи згідно зі змінами в законодавстві Польщі та наступну вимогу у розмірі 239 970,00 PLN, що еквівалентно 55 954,00 євро, яка була повністю оплачена.

16.05.2019 TU «UNIQA» SA повідомлено ПАТ «СК «Універсальна», що приблизна вартість майбутніх виплат становитиме 1 132 872,00 PLN, а отже на цю суму має бути сформований резерв.

Листом №514/17-022 позивач за первісним позовом повідомив всіх перестраховиків за Договором, що загальний розмір збитку становить 354 632,00 євро. Матеріалами справи підтверджується, що всього позивачем за первісним позовом було сплачено на користь TU «UNIQA» SA 332 281,01 євро за вказаним страховим випадком.

09.06.2021 та 09.09.2021 ПАТ «СК «Універсальна» направило на адресу ПАТ «УТСК» два рахунки на оплату частки перестрахового відшкодування у розмірі 275 636,75 грн. та 47 121,07 грн. відповідно.

Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з неправомірною, на думку позивача, відмовою відповідача виконати власні грошові зобов`язання за Договором.

Відносини у сфері страхування регулюються нормами Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування».

Згідно з ч. 1 ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі, відповідно до договору страхування (ст. 987 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про страхування» визначає, що перестрахування - це страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Отже, предметом договору перестрахування є страхування страховиком, який уклав договір страхування, у іншого страховика (перестраховика) ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. У порядку перестрахування страхуються ризики страховика, пов`язані з його основною діяльністю і які полягають у необхідності здійснити страхову виплату. Майновий інтерес перестрахувальника полягає у тому, щоб перестраховик повністю або частково компенсував йому виплату за договором страхування, яка може бути здійснена.

Судом встановлено, що згідно умов Договору ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», ВАТ НАСК «Оранта», ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», ПАТ «УТСК», ПАТ «ПРОСТО-страхування», ПАТ «Страхова група «ТАС» та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» як перестраховики взяли на себе зобов`язання здійснити перестрахове відшкодування позивачу за первісним позовом частину кінцевого збитку, який перевищує власне утримання останнього по страховим випадкам, що відбулися у період з 01.01.2012 по 31.12.2012.

29.03.2012 настав страховий випадок, а саме на території Польщі сталася дорожньо-транспортна пригода, за якою водій застрахованого ПАТ «СК «Універсальна» автомобілю DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з іншим транспортним засобом, в результаті чого громадянин Польщі отримав важкі тілесні ушкодження.

На виконання власних зобов`язань як страховика за полісом «Зелена карта» UA/ позивач за первісним позовом протягом 2014-2021 років сплатив на користь кореспондента страхове відшкодування у розмірі 332 281,01 євро, що підтверджується платіжними дорученнями в іноземній валюті №1041 від 10.01.2014, №1248 від 30.10.2014, №1849 від 31.05.2019, №1989 від 05.05.2021, №1993 від 02.06.2021 та №2021 від 07.09.2021.

09.06.2021 ПАТ «СК «Універсальна» направило ПАТ «УТСК» дебет-ноту №05/21/015/514/17-14 про сплату перестрахувального відшкодування у розмірі 275 636,75 грн., що відповідає частці відповідальності перестраховика за Договором. 09.09.2021 ПАТ «СК «Універсальна» направило ПАТ «УТСК» дебет-ноту №05/21/029/844/17-14 про сплату перестрахувального відшкодування у розмірі 47 121,07 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Договору коли перестрахувальник самостійно здійснив виплату страхового відшкодування понад власне утримання, такий перестрахувальник протягом одного календарного дня надсилає перестраховикам відповідні рахунки з доданими до них розрахунком частки відповідного перестраховика у відшкодування, копією підтверджуючого документу про сплату та копією вимоги іноземного врегулювальника. Інші підтверджуючі документи мають бути на вимогу надіслані невідкладно. Проте, це не може затримувати здійснення перестрахового відшкодування перестраховиком. Вимоги перестраховикам виставляються в основній валюті за міжбанківським курсом, за яким перестрахувальник купував валюту для розрахунків з іноземним врегулювальником. Перестраховики здійснюють сплату відповідних рахунків протягом 15 робочих днів. Перестраховик, який не здійснив оплату у встановлені строки, сплачує її разом з пенею, у розмірі, яка встановлена за несвоєчасне внесення страховиками платежів до Фонду страхових гарантій.

Відтак, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та положень ст. 20 Договору, відповідач за первісним позовом зобов`язаний був сплатити суму перестрахового відшкодування за дебет-нотою №05/21/015/514/17-14 від 09.06.2021 у строк до 01.07.2021, а за дебет-нотою №05/21/029/844/17-14 від 09.09.2021 - до 30.09.2021.

Відповідач за первісним позовом направив на адресу позивача вимогу №396-В від 06.10.2021, якою просив надати максимально повний пакет документів, сформований за наслідками спірного страхового випадку.

У відповідь на вказану вимогу ПАТ «СК «Універсальна» направило ПАТ «УТСК» лист №973/17-014 від 25.10.2021, до якого були додані документи, що стосувалися страхового випадку, та в якому позивач наголошував на обов`язку оплатити перестрахове відшкодування.

Твердження відповідача за первісним позовом про неотримання ним повного пакету документів для проведення відповідних розрахунків не є підставою для звільнення його від обов`язку виконати власні грошові зобов`язання з огляду на положення ст. 20 Договору, за якою запит додаткових підтверджуючих документів не може затримувати здійснення перестрахового відшкодування перестраховиком.

Судом не приймаються до уваги посилання ПАТ «УТСК» на недотримання позивачем за первісним позовом умов Договору в частині своєчасного повідомлення про страховий випадок з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Договору перестрахувальник має якомога швидше повідомити перестраховиків в письмовій формі про будь-яку претензію чи настання збитку, що підпадають під характеристики, зазначені в додатку 1, або якщо оціночний розмір збитку перевищує, або можливо перевищить 75% утримання перестрахувальника.

Як встановлено судом, спірний страховий випадок у даній справі стався 29.03.2012, в той час як Договір було укладено 17.07.2012, тому відповідне зобов`язання у ПАТ «СК «Універсальна» виникло з моменту укладення такого договору та було відсутнє станом на момент виникнення страхового випадку.

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази того, що до 2019 року збиток позивача за первісним позовом внаслідок настання страхового випадку буде перевищувати розмір, зазначений в ч. 1 ст. 14 Договору, а тому позивач самостійно сплачував на користь іноземного кореспонденту грошові кошти у межах власного утримання.

При цьому, після того, як позивачу стало відомо про збільшення суми страхового відшкодування, останнім було виконано зобов`язання з повідомлення перестраховиків за Договором, що не заперечується і самим відповідачем.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ПАТ «УТСК» обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з ПАТ «УТСК» на користь ПАТ «СК «Універсальна» заборгованості у розмірі 322 757,82 грн.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 24 860,59 грн. та 3% річних у розмірі 4 475,66 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 02.07.2021 по 30.12.2021.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ч. 1 ст. 20 Договору перестраховик, який не здійснив оплату у встановлені строки, сплачує її разом з пенею, у розмірі, яка встановлена за несвоєчасне внесення страховиками платежів до Фонду страхових гарантій.

Згідно з п. 51.8 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» члени МТСБУ зобов`язані сплачувати:

а) членські внески у розмірі, визначеному загальними зборами членів МТСБУ;

б) гарантійні та інші внески до фондів МТСБУ, створених відповідно до цього Закону та положень про порядок і умови формування централізованих страхових фондів, а також компенсацію здійснених МТСБУ витрат за зобов`язаннями страховиків.

Розміри базових гарантійних внесків страховика до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ станом на останній день кожного кварталу не можуть бути меншими за розміри, визначені положеннями про ці фонди;

в) відрахування з премій обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до цього Закону.

У разі несвоєчасного внесення платежів до фонду страхових гарантій та фонду захисту потерпілих страховик сплачує на користь МТСБУ пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним банком України, що діє у період, за який нараховується пеня.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок, суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 24 860,59 грн. та 3% річних у розмірі 4 475,66 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, первісний позов ПАТ «СК «Універсальна» підлягає задоволенню повністю.

Щодо зустрічних позовних вимог суд відзначає наступне.

Заявляючи зустрічні позовні вимоги, ПАТ «УТСК» просить суд визнати недійсними: статтю 3 Договору в частині поширення Договору на збитки внаслідок страхових випадків, що настали протягом періоду з 01.01.2012; визнати статтю 23 Договору недійсною; визнати Договір недійсним на момент настання страхового випадку - 29.03.2012.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що такий договір укладений в порушення приписів ч. 1 ст. 998 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 29 Закону України «Про страхування» після настання страхового випадку, а також без повідомлення відповідачем про настання страхового випадку, що свідчить про введення ПАТ «УТСК» в оману, а також порушує принципи розумності та справедливості.

Відповідно до статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначеними нормами передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивач за зустрічним позовом вказує на невідповідність оспорюваного правочину приписам ст. 998 Цивільного кодексу України та 29 Закону України «Про страхування».

За змістом ст. 998 Цивільного кодексу України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об`єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні приписи містяться у ст. 29 Закону України «Про страхування».

Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про ототожнення природи договорів страхування та перестрахування, а відтак і необхідності застосування до Договору вказаних норм законодавства, суд відзначає наступне.

Як вже зазначалося судом, за змістом ч. 1 ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Сторонами у договорі страхування є страховик та страхувальник.

У частині першій статті 2 Закону України «Про страхування» визначено, що страховиками (страховиками-резидентами), є: фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України «Про господарські товариства», з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Згідно з частиною 1 ст. 3 Закону України «Про страхування» страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

Таким чином, за загальним правилом, учасниками правовідносин, які виникають з договору добровільного страхування, є страховик (фінансова установа) та страхувальник (юридична особа та дієздатна фізична особа).

З іншого боку, за договором перестрахування перестрахувальник та перестраховик є фінансовими установами, які здійснюють професійну діяльність на території України у сфері страхування, тобто, на відміну від договору добровільного страхування, обидві сторони договору перестрахування є професійними організаціями.

Отже, договори страхування і перестрахування різняться за складом суб`єктів.

Згідно з частинами 2, 16 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з:

1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);

2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);

3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про страхування»).

При цьому, предметом договору страхування є визначені договором майнові інтереси, які стосуються особи (особисте страхування), майна (майнове страхування) або відповідальності (страхування відповідальності). Предметом договору перестрахування є страхування страховиком, який уклав договір страхування, у іншого страховика (перестраховика) ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. У порядку перестрахування страхуються ризики страховика, пов`язані з його основною діяльністю і які полягають у необхідності здійснити страхову виплату. Майновий інтерес перестрахувальника полягає у тому, щоб перестраховик повністю або частково компенсував йому виплату за договором страхування, яка може бути здійснена.

Таким чином, договір добровільного страхування та договір перестрахування є різними за своєю правовою природою та суб`єктним складом, предметом, регулюють відмінні правовідносини.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15.04.2019 у справі №910/4886/18.

Відтак, твердження позивача за зустрічним позовом про необхідність застосування до Договору приписів ст. 998 Цивільного кодексу України та 29 Закону України «Про страхування» є безпідставними.

Більш того, за змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки

При цьому, згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 3 Договору передбачено, що цей договір поширюються на збитки внаслідок страхових випадків, що настали протягом періоду, з 01.01.2012 по 31.12.2012 в країнах, до яких застосовуються процедурні правила системи «Зеленої карти», поза межами території України у відношенні до міжнародних договорів страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів «Зелена карта», за яке перестрахувальники несуть відповідальністю на умовах процедурних правил системи «Зеленої карти» для транспортних засобів, зареєстрованих в Україні, але за виключенням фальшивих «Зелених карток».

Таким чином, всі сторони оскаржуваного правочину, підписавши його без заперечень, на власний розсуд погодили всі умови, в тому числі, розповсюдження його дії на збитки внаслідок страхових випадків, що настали до моменту його укладання.

Щодо твердження позивача за зустрічним позовом про укладення Договору під впливом обману суд відзначає таке.

В силу ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Під введенням в оману під час укладення оспорюваного правочину ПАТ «УТСК» вказує на те, що відповідачем не було повідомлено його про настання страхового випадку, і за наявності відповідної інформації, він би не уклав такий правочин.

В той же час, як було встановлено судом, станом на момент укладення Договору, спірний страховий випадок не був таким, що перевищував власне утримання відповідача за зустрічним позовом, а також не міг бути прогнозовано таким, оскільки обставини збільшення суми страхової виплати виникли тільки в 2019 році.

При цьому, позивачем за зустрічним позовом також не доведено суду, що обставини неповідомлення його про настання страхового випадку до моменту укладення Договору є умисними діями ПАТ «СК «Універсальна», які були вчинені з метою введення всіх сторін даного правочину (а не тільки ПАТ «УТСК») в оману.

Більш того, частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У частині 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечене законом, зокрема ст. 15 Цивільного кодексу України. Перелік способів захисту порушеного права та/або інтересів визначений у ст. 16 Цивільного кодексу України та не є вичерпним.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

При цьому, порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні способом встановленим для захисту права та інтересу, внаслідок чого право або інтерес будуть імперативно відновлені.

При цьому, при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суд відзначає, що позивачем не надано належних обґрунтувань того яким чином оскаржуваний у даній справі Договір порушує його права або інтереси, на захист яких і був спрямований даний позов.

Факт виникнення грошових зобов`язань за оспорюваним договором не свідчить про наявність порушеного права ПАТ «УТСК», оскільки укладання такого правочину було свідомою та добровільною дією останнього, спрямованою на набуття цивільних прав та обов`язків.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку, позивачем за зустрічним позовом не доведено допустимими і достовірними доказами як наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, так і порушення його суб`єктивних прав та законних інтересів внаслідок укладення оспорюваного державного контракту.

За таких обставин, позовні вимоги ПАТ «УТСК» про визнання як окремих пунктів Договору, так і його вцілому недійсним задоволенню не підлягають.

Щодо позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

У п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», зокрема, зазначено, що до вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому судом взято до уваги, що відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд дійшов до висновку про відсутність порушення прав позивача за зустрічним позовом при зверненні з даним позовом до суду, відтак суд відмовляє в позові по суті з підстав його необґрунтованості, тому суд не застосовує наслідки пропуску позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності у даній справі.

Судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 77; ідентифікаційний код 22945712) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 9; ідентифікаційний код 20113829) заборгованість у розмірі 322 757 (триста двадцять дві тисячі сімсот п`ятдесят сім) грн. 82 коп., пеню у розмірі 24 860 (двадцять чотири тисячі вісімсот шістдесят) грн. 59 коп., 3% річних у розмірі 4 475 (чотири тисячі чотириста сімдесят п`ять) грн. 66 коп. та судовий збір у розмірі 5 281 (п`ять тисяч двісті вісімдесят одна) грн. 41 коп. Видати наказ.

3. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» відмовити повністю.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.09.2022.

Суддя В.П. Босий