ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2022м. ХарківСправа № 922/353/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача не з`явився

відповідача не з`явився

третьої особи - не з`явився

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", м. Дніпро
до Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія", м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача "Моторне (транспортне) страхове бюро України", м. Київ,
про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" в особі голови комісії з припинення/ліквідатора Дунчич А.І. про визнання кредиторських вимог в розмірі 28 573,14 грн. та їх включення до проміжного ліквідаційного балансу. Крім того, позивач клопоче про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, а саме - "Моторне (транспортне) страхове бюро України".

03 лютого 2022 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/353/22, розгляд якої ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі підготовче провадження з призначенням першого підготовчого засідання на 28 лютого 2022 року, яке не відбулось 28 лютого 2022 року, про що зазначено судом з детальним викладенням обставин в ухвалі суду від 26 травня 2022 року, якою підготовче засідання в межах підготовчого провадження призначено на 27 червня 2022 року. Протокольною ухвалою суду від 27 червня 2022 року судом, в порядку ст. ст. 42, 161, 168, 232 ГПК України, долучено до матеріалів справи пяснення третьої особи. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про відкриття позовного провадження був повідомлений належним чином, шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у позовній заяві позивачем, та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як свідчить Витяг з відстеження поштового переселання за трек-номером 981, за яким відповідачу направлялась ухвала суду, 20 червня 2022 року поштовою установою повернуто судову кореспонденцію із відміткою про причини невручення: адресат відсутній за вказаною адресою. У відповідності до статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі. Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"). Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", місцезнаходження юридичної особи належить до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Як унормовано частиною 1, 2, 4 статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах. Таким чином, відомості про місцезнаходження відповідача, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, є офіційним та достовірним підтвердженням зазначеної інформації. Враховуючи наведене вище, господарський суд вважає, що не отримання відповідачем кореспонденції, яку господарський суд з дотриманням вимог процесуального закону надіслав за належною адресою, є обставиною, яка зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу. На підставі викладеного, відповідач несе ризики такої своєї поведінки, що цілком залежала від його волі. Водночас, відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, з 21 червня 2022 року починається обрахунок визначеного судом процесуального строку на подання відповідачем відзиву на позов. Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою суду від 03 лютого 2022 року, а саме до 05 липня 2022 року, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України. 27 червня 2022 року, протокольною ухвалою суду, на підставі пункту 18 частини 2 статті 182, пункту 3 частини 2 статті 185, статті 232 ГПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 22 жовтня 2019 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (надалі страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" (надалі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № АРКІ74107, за яким було застраховано ризик настання збитків страхувальника, що спричинені пошкодженням, знищенням, втратою забезпеченого транспортного засобу автомобіля Toyota Avalon, державний номерний знак НОМЕР_1 . 26 січня 2020 року на автодорозі Київ-Ковель відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій автомобіль Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , не дотримавшись безпечної дистанції скоїв зіткнення з автомобілем Toyota, державний номерний знак НОМЕР_1 . Страхувальник 27 січня 2020 року звернувся до страховика з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку. Страховик, з урахуванням розрахунку страхового відшкодування, затвердив страховий акт № 54-12525726 від 18 лютого 2020 року на суму 29 573,14 грн. Відповідно до платіжного доручення № 295.760600385 від 19 лютого 2020 року позивач перерахував страхувальнику грошові кошти у розмірі 29 573,14 грн. із відповідним призначенням платежів. 19 лютого 2020 року, постановою Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/979/20 водія ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Як підтверджено матеріалами справи, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність особи, що керувала транспортним засобом Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача згідно із полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО № 001312546 (діючий поліс на 26 січня 2020 року). Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплат страхового відшкодування вих. № 31-12/02-01 від 30 грудня 2020 року на суму, яка з урахуванням франшизи, складала 28 573,14 грн. 05 квітня 2021 року у відповідь відповідач повідомив позивача листом № 2021 року, що визнає ДТП, яке сталось 26 січня 2020 року страховим випадком, що має своїм наслідком виплату 28 573,14 грн. в порядку суброгації (а. с. 49, том 1). Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з 07 грудня 2021 року Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" перебуває в стані припинення з визначеним строком розгляду вимог кредиторів до 02 лютого 2022 року. 10 січня 2022 року позивач направив на адресу ліквідатора Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" заяву № 10-01/02-01 про визнання кредиторських вимог та включення їх до реєстру грошових вимог. Втім дане поштове повідомлення, за інформацією із он-лайн сервісу "Укрпошта", повернулось на адресу позивача. З посиланням на дії ліквідаційної комісії, які свідчать про її ухилення від розгляду грошових вимог позивача, останній звернувся до господарського суду з метою захисту законних прав та інтересів.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Сутність розглядуваного спору полягає у примусовому зобов`язанні Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" в особі голови комісії з припинення/ліквідатора Дунчич А.І. визнати кредиторські вимоги в розмірі 28 573,14 грн. та їх включення до проміжного ліквідаційного балансу. При цьому, суд звертає увагу, що кредиторська вимога в розмірі 28 573,14 грн., щодо якої заявлені позивачем позовні вимоги, виникла в порядку суброгації, через вчинення ДТП, в якому страхова відповідальність винної сторони (водія) була застрахована у відповідача.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

За матеріалами справи встановлено, що 22 жовтня 2019 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (надалі страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс" (надалі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № АРКІ74107, за яким було застраховано ризик настання збитків страхувальника, що спричинені пошкодженням, знищенням, втратою забезпеченого транспортного засобу автомобіля Toyota Avalon, державний номерний знак НОМЕР_1 .

26 січня 2020 року на автодорозі Київ-Ковель відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій автомобіль Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , не дотримавшись безпечної дистанції скоїв зіткнення з автомобілем Toyota, державний номерний знак НОМЕР_1 .

До позивача з заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернулась потерпіла сторона та надала всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою особою документів позивачем було складено страховий акт № 295.760600385 від 19 лютого 2020 року на суму 29 573,14 грн. за яким позивач, як страховик, за діючим договором добровільного страхування наземного транспорту, здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 29 573,14 грн. власникові транспортного засобу Toyota, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Вина водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_2 , встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована із полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО № 001312546 (діючий поліс на 26 січня 2020 року).

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Крім того, статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові в справі № 910/2603/17 від 04 липня 2018 року висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією. При цьому, у постанові в справі № 910/32720/15 від 02 квітня 2018 року Верховний Суд зазначив, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, підлягають застосуванню спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 910/22886/16 від 01 лютого 2018 року.

В матеріалах справи наявний акт огляду транспортного засобу від 26 січня 2020 року в якому визначено перелік пошкоджених деталей автомобіля Toyota, державний номерний знак НОМЕР_1 , звіт № 1915253/01/20 про оцінку колісного транспортного засобу від 26 січня 2020 року, а також ремонтна калькуляція по вказаному авто. На підставі вказаних документів судом встановлено, що розмір відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності складає 29 573,14 грн., що співпадає із розміром страхового акту № 295.760600385 від 19 лютого 2020 року, який було затверджено позивачем за наслідками вчиненого ДТП.

У постанові Верховного Суду у справі № 910/171/17 від 02 жовтня 2018 року відображено правову позицію, згідно з якою до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, в межах фактичних затрат перейшло право вимоги, яке страхувальник (потерпілий) мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

За таких обставин, враховуючи розмір права вимоги, яке перейшло до позивача (29 573,14 грн.), зважаючи на визначені полісом серії АО № 001312546 (діючий поліс на 26 січня 2020 року) розміри лімітів відповідальності (100 000,00 грн.) та франшизи (1 600,00 грн.), суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу суму цього страхового відшкодування у розмірі 28 573,14 грн., а відтак грошова вимога є обґрунтованою та такою, що узгоджується із нормами чинного законодавства.

Втім, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з 07 грудня 2021 року Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" перебуває в стані припинення з визначеним строком розгляду вимог кредиторів до 02 лютого 2022 року.

Згідно зі статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Частинами 5, 6 статті 105 Цивільного кодексу України, строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора. Згідно з частиною 1 статті 107 Цивільного кодексу України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом.

10 січня 2022 року позивач направив на адресу ліквідатора Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" заяву № 10-01/02-01 про визнання кредиторських вимог та включення їх до реєстру грошових вимог.

Відповідно до частини 6 статті 105 Цивільного кодексу України кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

Згідно з частиною 3 статті 112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії.

Заява з кредиторськими вимогами № 10-01/02-01 від 10 січня 2022 року не була отримана Товариством з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" в особі ліквідаційної комісії, про що свідчать відомості "Укрпошти" за результатами відстеження поштового відправлення, а відтак позивач звернувся до суду в межах строку, визначеного частиною 3 статті 112 Цивільного кодексу України.

Частиною 8 статті 111 Цивільного кодексу України встановлено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду.

При цьому, норми цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не надають ліквідаційній комісії права залишати вимоги кредиторів без розгляду.

Згідно з частинами 3, 4 статті 112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії.

Тобто, законодавець пов`язує право позивача на звернення до суду за захистом порушеного права зокрема з обставинами наявності відмови ліквідаційної комісії відповідача у внесенні вимог позивача до проміжного ліквідаційного балансу або ухилення від їх розгляду, що має місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у даній справі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/9052/18.

Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 912/1433/16 положення Цивільного кодексу України не передбачають можливості пред`явлення вимог безпосередньо до суду, а чітко визначають, що захист прав кредитора у суді в порядку частини 3 статті 112 Цивільного кодексу України відбувається виключно у разі відмови або ухилення ліквідаційної комісії від розгляду вимог кредитора.

Оскільки відповідач, перебуваючи в процесі припинення, не забезпечив одержання поштової кореспонденції за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому такі дії ліквідаційної комісії суд оцінює як ухилення від розгляду вимог кредитора, що відповідно до приписів частини 3 статті 112 Цивільного кодексу України свідчить про порушення прав позивача (як кредитора) та які підлягають захисту у судовому порядку.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України». Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Виходячи з підстав та предмету позову, беручи до уваги характер порушених прав позивача, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання кредиторських вимог в розмірі 28 573,14 грн. та їх включення до проміжного ліквідаційного балансу зможе призвести до захисту/відновлення прав та законних інтересів Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах".

Оскільки матеріали справи містять докази наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 28 573,14 грн. та те, що позивач звернувся до суду з даним позовом в строки, визначені статтею 112 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі через його обґрунтованість та повне визначення позивачем підстав позову із посиланням на норми цивільного законодавства.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати зі сплати позивачем при поданні позову судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, пунктом 2 частини 1 статті 129, статтями 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов`язати Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (61001, місто Харків, проспект Гагаріна, будинок 41/2, корпус 8, офіс 1-12, ідентифікаційний код юридичної особи 31236795) визнати кредиторські вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (49100, місто Дніпро, узвіз Кодацький, будинок 2, ідентифікаційний код юридичної особи 33248430) в розмірі 28 573,14 грн., що є невиплаченою сумою страхового відшкодування та включити дану вимогу кредитора до четвертої черги проміжного ліквідаційного балансу.

Стягнути з Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (61001, місто Харків, проспект Гагаріна, будинок 41/2, корпус 8, офіс 1-12, ідентифікаційний код юридичної особи 31236795) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (49100, місто Дніпро, узвіз Кодацький, будинок 2, ідентифікаційний код юридичної особи 33248430) судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 481,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "31" серпня 2022 р.

Суддя Н.В. Калініченко