ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2022 р. Справа№ 911/2649/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Кропивної Л.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

розглянувши апеляційну скаргу Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2022 у справі №911/2649/21 (суддя Черногуз А.Ф.) за позовом Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" про стягнення 130 693,38 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" про стягнення 130 693,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю в частині здійснення оплати використаної електроенергії в загальній сумі 130 693,38 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.01.2022 у справі №911/2649/21 у задоволенні позову відмовлено, оскільки, за висновком суду першої інстанції наданих позивачем доказів не достатньо для встановлення дійсних обсягів споживання відповідачем електроенергії у період з грудня 2020 року та січня-лютого 2021 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідач своїми діями, які полягали у відшкодування витрат з електропостачання за попередні періоди та підписанні Актів, підтверджує тим самим факт використання електроенергії і за спірний період.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти задоволення її вимог та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Крім цього, до вказаного відзиву відповідачем були додані додаткові докази, а саме: копія наказу про призначення директора №3 від 14.08.2018; копія протоколу загальних зборів №8 від 13.08.2018; копія заяви - приєднання до умов публічного договору з додатками від 04.02.2021.

В силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, а також приписах статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду.

Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 80 цього Кодексу, чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 3 вказаної статті відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно частини 4 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Частина 5 цієї статті визначає, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заперечення, мають бути подані відповідачем одночасно з поданням відзиву, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена відповідачем до суду та належним чином обґрунтована.

Відповідачем не було доведено до суду першої інстанції неможливості подання вказаних доказів.

Згідно з приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідач жодних доказів на підтвердження неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього не надав та відповідних доводів не навів.

З огляду на вищевикладене, надані відповідачем документи не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про задоволення позову, з наступних підстав.

Між Національним науковим центром "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" (далі - позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" (далі - орендар, відповідач) укладено Договір оренди індивідуально-визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 10/16 (далі - Договір оренди), за яким орендодавець передає, а відповідач приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно приміщення (далі - майно) площею 15,8 кв.м в будівлі диспетчерської автогаражу (майстерня селекції), розміщеного за адресою: смт. Чабани Києво-Святошинського району Київської обл., вул. Кірова, 5-а (реєстровий номер 00496840.2.ТЖЕЧСТ 406), що обліковується на балансі ННЦ "Інститут землеробства НААН", вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 1 червня 2016 року і становить за незалежною оцінкою 30636,00 грн (п. 1.1. Договору оренди).

Майно передається в оренду з метою розміщення офісного приміщення. Стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком орендодавця і орендаря. (п. 1.2., 1.3. Договору оренди).

Договір оренди укладено на строком на 2 роки і 11 місяців, що діє з 1 серпня 2016 року до 30.06.2019 року включно. (п. 10.1. Договору оренди).

Додатковою угодою №24/19 від 01.07.2019 до Договору оренди сторони виклали, зокрема, пункт 10.1 Договору у наступній редакції - цей Договір укладено строком на 2 роки та 11 місяців, та діє з 01.07.2019 по 31.05.2022.

Листами від 10.03.2016 та 16.03.2016 (а.с. 55-56) відповідач звернувся до позивача з проханням укласти договір на користування електричною енергією та встановити ліміт в об`ємі 4000 кв.

Між сторонами 01.08.2016 укладено Договір №11/16 про відшкодування витрат Орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (далі - Договір про відшкодування витрат), за яким Орендодавець - ННЦ "Інститут землеробства НААН" забезпечує обслуговування, експлуатацію приміщення в будівлі диспетчерської автогаражу (майстерня селекції) площею 15,8 кв.м., що знаходиться за адресою: смт. Чабани, вул. Кірова, 5-а, (Надалі - Приміщення), а орендар бере участь у витратах Орендодавця на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цьому приміщенні, у відповідності до показів лічильника, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих орендодавцем за цим Договором. Орендар користується приміщенням площею 15,8 кв.м, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на 01.06.2016 і становить за незалежною оцінкою 30636,00 грн, відповідно до плану розміщення приміщення. Орендоване приміщення використовується для розміщення офісного приміщення (п. 1.1. Договору про відшкодування витрат).

Згідно п. 5.1. Договору про відшкодування витрат, цей Договір укладено на період з 01.08.2016 по 31.07.2019 включно.

Додатковою угодою №24/19к від 01.07.2019 до Договору №11/16 від 01.08.2016 про відшкодування витрат на надання комунальних послуг, сторони погодили, що вони продовжують строк дії Договору 11/16 від 01.08.2016 на той самий період і на тих самих умовах, що зазначені у вищенаведеному договорі на відшкодування витрат за надання комунальних послуг.

Відповідач листом від 01.02.2021 №03/05 (а.с.63) просив позивача розірвати договір №11/16 від 01.08.2016 з 01.03.2021.

Позивачем 02.03.2021 складено Акт (а.с 57) про відключення ТОВ "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" від електропостачання у зв`язку з перевищенням лімітів споживання електроенергії за січень - лютий 2021 р.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі вказує про споживання відповідачем електричної енергії у грудні 2020 року - 9342 кВт/год, у січні 2021 року - 9938 кВт/год, у лютому 2021 року - 10430 кВт/год, а також 1029 кВт/год до моменту відключення (02.03.2021), у зв`язку з чим у ТОВ "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" утворився борг за період з 01.12.2020 по 02.03.2021 в загальній сумі 130 693,38 грн. (Акт надання послуг №123 від 01.04.2021 на суму 126542,61 грн та Акт надання послуг №339 від 26.04.2021 на суму 4150,74 грн).

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що наявні у матеріалах справи вищезазначені акти надання послуг та акти звіряння не можуть бути безспірним підтвердженням наявності заборгованості у відповідача за спожиту електричну енергію, оскільки підпис на Акті надання послуг №123 від 01.04.2021 на суму 126542,61 грн не відповідає підпису Директора ТОВ "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" Валігури Д.М., що міститься в Додатковій угоді №24/19 від 01.07.2019, Акт надання послуг №339 від 26.04.2021 на суму 4150,74 грн взагалі не підписаний з боку відповідача.

Також, суд першої інстанції вказав про ненадання позивачем на підтвердження своїх доводів про споживання відповідачем електричної енергії у грудні 2020 року - 9342 кВт/год, у січні 2021 року - 9938 кВт/год, у лютому 2021 року - 10430 кВт/год доказів, а саме показань лічильника на кінець кожного звітного місяця, у зв`язку з чим, суд не може встановити факт дійсного споживання відповідачем вказаних обсягів електроенергії, також відсутні докази фіксації у договорі відомостей про лічильник та його показники станом на момент передачі приміщення.

Колегія суддів не погоджується із наведеними висновками місцевого господарського суду щодо необґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений між сторонами правочин №11/16 про відшкодування витрат Орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Стосовно доводів відповідача про не підписання ним Договору №11/16 від 01.08.2016, а також додаткової угоди до нього (підписання договору особою, яка не була директором ТОВ "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція"), колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вже було вказано, в матеріалах справи наявний лист відповідача від 01.02.2021 №03/05 (а.с.63), яким він просив позивача розірвати договір №11/16 від 01.08.2016 (підписання якого відповідач наразі заперечує) з 01.03.2021.

Також, сам відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на підписання договору особою, яка не була директором ТОВ "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція", при цьому одночасно вказує, що він не заперечує факту споживання всіх комунальних послуг та їх подальшої оплати за весь період дії договору (крім послуг відображених у Актах №123 від 01.04.2021 на суму 126542,61 грн та №339 від 26.04.2021 на суму 4150,74 грн).

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідачем було прийнято договір №11/16 від 01.08.2016 до виконання, тобто погоджено всі його умови, а тому наведені доводи не можуть бути підставою для висновку про неукладеність чи недійсність вказаного правочину.

Отже, Договір №11/16 про відшкодування витрат Орендодавця на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю є підставою для виникнення прав та обов`язків у його сторін.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 2.2.3 Договору №11/16 орендар зобов`язується не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату на рахунок орендодавця за використану електроенергію.

Отже, наведена умова договору не пов`язує настання строку виконання відповідачем (орендарем) свого грошового зобов`язання з оплати використаної електроенергії з підписанням останнім відповідного Акту.

Тобто, обставини щодо не підписання орендарем Акту не впливають на його обов`язок здійснити оплату використаної електроенергії.

Разом з тим, пунктом 2.1.1 Договору №11/16 передбачено, що розмір плати за електроенергію визначається розрахунком щомісячних платежів згідно показів лічильника.

Колегією суддів встановлено, що позивач відповідний розрахунок платежів за електроенергію оформлював Актами надання послуг, в яких вказувалися: кількість спожитої електроенергії, її ціна та загальна сума.

При цьому, твердження відповідача про оплату ним таких Актів за попередні періоди, свідчить про погодження між сторонами оформлення розрахунку електроенергії у вигляді Актів надання послуг.

Отже, відповідні Акти надання послуг по суті є розрахунками за електроенергію, за допомогою яких до відповідача доводилася інформація щодо кількості та вартості спожитої ним електроенергії.

Як вже було вказано вище, не підписання відповідачем таких Актів не свідчить про ненастання строку оплати використаної ним електроенергії, оскільки умовами договору не передбачено пов`язаності строку виконання орендарем свого грошового зобов`язання із вказаною подією (підписанням Актів).

Щодо даних відображених у спірних Актах (Акті надання послуг №123 від 01.04.2021 на суму 126542,61 грн та Акті надання послуг №339 від 26.04.2021 на суму 4150,74 грн), то колегія суддів вважає не спростованими відповідачем доводи позивача про споживання орендарем електроенергії в обсязі відображеному у вказаних документах.

Крім цього, судом враховується недоведеність відповідачем обставин заперечень проти здійснених позивачем розрахунків електроенергії за попередні періоди. Так, за доводами відповідача, всі послуги за попередні періоди ним оплачені.

Колегія суддів зазначає, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши обставини даної справи та наявні документи, колегія суддів дійшла висновку про те, що докази надані позивачем переважають доводи відповідача про не споживання останнім електричної енергії у спірний період.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Також, в позовній заяві позивач просив покласти на відповідача витрати правничої допомоги в сумі 7 000 грн.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн. позивач надав суду першої інстанції: договір №24 про надання правової допомоги від 27.01.2021; додаток №3 до вказаного договору, згідно п. 4 якого вартість послуг виконавця за підготовку та подачу позову від замовника до ТОВ "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" про стягнення заборгованості за поставлену електричну енергію складає 7000 грн.; Акт №3 здачі - прийняття робіт (надання послуг); платіжне доручення від 03.08.2021 №721.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

У даному випадку, позивачем та об`єднанням погоджено форму адвокатського гонорару - фіксований розмір, що відображено в додатку №3 до договору №24 про надання правової допомоги від 27.01.2021, а тому відповідно не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг позивачу.

Враховуючи наведене, позивачем, згідно з вимогами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, було доведено надання йому вказаних послуг у суді першої інстанції.

Частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Такий висновок Верховного Суду викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Колегія суддів зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

У даному випадку, від відповідача до суду першої інстанції клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги з підстав їх не співмірності не подавалося.

Також, апеляційним судом враховуються положення п. 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Таким чином, враховуючи наведені положення процесуального законодавства та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом позивачу професійної правничої допомоги у цій справі в суді першої інстанції на суму 7 000 грн., колегія суддів дійшла висновку про покладення вказаних витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2022 у справі №911/2649/21 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.01.2022 у справі №911/2649/21 про відмову у задоволенні позову скасувати.

3. Прийняти нове рішення по справі №911/2649/21, яким позов Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" про стягнення 130 693,38 грн., задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" на користь Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" 130 693,38 грн. заборгованості, 2 270 грн. судового збору, 7 000 грн. витрат правничої допомоги.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Металомонтажне об`єднання "Київстальконструкція" на користь Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" 3 405 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку з урахуванням вимог п. 2 ч. 3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 05.09.2022 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

Л.В. Кропивна