ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2022 р. Справа№ 910/6783/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Владимиренко С.В.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021

у справі № 910/6783/21 (суддя: Трофименко ТЛО.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс",

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Парк Інвест"

про повернення безпідставно збереженого майна,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" про повернення безпідставно збереженого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач володіє та безпідставно зберігає майно позивача, а тому має його повернути на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив що, надані позивачем докази в підтвердження набуття належного йому холодильного обладнання, зокрема, заяви свідків ОСОБА_1 як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" та ОСОБА_2 як комерційного директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна", а також відеозапис, не відповідають вимогам належності та допустимості доказів в розумінні статей 76, 77 ГПК України, оскільки не підтверджують обставини набуття відповідачем такого майна у володіння та його збереження. Зауважив, що той факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" було та є суборендарем частини нежитлових приміщень за тією ж адресою, яка зазначена адресою зберігання за договором про надання послуг № 2 від 01.02.2020, жодним чином не підтверджує обставин набуття та зберігання ним спірного майна. Наголосив на відсутності правових підстав стверджувати про те, що відповідач має в наявності та незаконно зберігає спірне холодильне обладнання позивача, а позивачем такого факту доведено не було.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, а висновок суду про відмову в задоволенні позову здійснено внаслідок неправильного дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів, а також в результаті неправильно встановлених обставин. Зокрема скаржник зазначає, що пояснення ТОВ «Абі Груп Логістикс» в листах від 07.12.2020, показання свідків та здійснений 29.01.2021 відеозапис свідчать про те, що фактичне утримання майна здійснював саме відповідач. Зауважує, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази фактичного вивезення майна позивача з приміщення, то має значення, що відповідач є єдиним суб`єктом, який має фактичний доступ до майна позивача. Підкреслює, що відповідачем у цій справі має бути саме особа, яка безпідставно фактично володіє майном позивача.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2021, апеляційна скарга у справі № 910/6783/21 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), ОСОБА_3, Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 призначено на 17.01.2022; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Враховуючи перебування головуючої судді Алданової С.О. на лікарняному, судове засідання, призначене на 17.01.2022 не відбулось.

У зв`язку з звільненням судді ОСОБА_3 у відставку, яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, та перебуванням судді Зубець Л.П, яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2022, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий) Корсак В.А., Владимиренко С. В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 справу № 910/6783/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 прийнято до провадження визначеним складом суду.

Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 призначено на 10.03.2022.

Проте, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 р. № 133/2022 передбачено продовження строку дії воєнного стану з 05 години 30 хв. 26 березня строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", який затверджено Верховною Радою України, передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, тобто до 25 травня 2022 року.

Відповідно до п. 1 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» встановлено тимчасово до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України зупинити здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

Відповідно до п. 2 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2022 «Про внесення змін до наказу від 03.03.2022 № 10 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» визнано таким, що втратили чинність пункти 1, 2, 6 наказу Голови суду від 03.03.2022 № 10 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану».

Крім того, у зазначений період часу, головуюча (суддя - доповідач) Алданова С.О. перебувала у відпустці.

Отже, судове засідання у справі №910/6783/21, призначене на 10.03.2022 не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 призначено на 12.07.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що позивачем не надано доказів утримання відповідачем майна позивача на момент розгляду справи. Зауважує, що збереження його майна, забезпечення його схоронності, а також матеріальна відповідальність за порушення договору відноситься до персональних обов`язків третьої особи 1 згідно Договору № 02 від 01.02.2020. звертає увагу на те, що Актом від 09.02.2021 підтверджується повернення майна зберігачу ТОВ «Абі Груп Логістикс», який зобов`язаний повернути майно ТОВ «Занотті Україна» в силу договору зберігання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 відкладено на 16.08.2022.

Представник позивача у судовому засіданні 16.08.2022 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники третіх осіб в судове засідання 18.08.2022 не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, що підтверджується наявним в матеріалах справи зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення та інформацією сервісу відстеження поштових відправлень АТ «Укрпошта» .

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників третіх осіб, які повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" (Виконавець) укладено договір про надання послуг №2, за умовами якого:

- Виконавець зобов`язується власними силами та засобами надати Замовнику послуги по зберіганню майна та інші послуги, перелік яких наведено в Додатку №1 до цього договору (надалі - послуги), а Замовник зобов`язується прийняти такі послуги та оплатити їх вартість відповідно до умов цього договору (п. 1.1);

- Виконавець зобов`язаний забезпечити схоронність майна, переданого йому на зберігання, і несе повну матеріальну відповідальність за таке майно у розмірах, вказаних Замовником в документах на підставі яких майно передавалося на зберігання. Найменування і кількість переданого на зберігання майна вказується в накладній про приймання майна на відповідальне зберігання, яка є невід`ємною частиною Договору і підписується уповноваженими представниками сторін із зазначенням переліку майна, кількості та вартості майна (п. 1.2);

- Виконавець надає послуги на території складських приміщень, що розташовані за адресою: 08325, Київська обл., Бориспільський р-н., с. Щасливе, вул. Демидова, 2А (п. 1.3);

- Передача майна на зберігання та повернення майна зі зберігання здійснюється на підставі накладних та акту приймання-передачі майна, що є невід`ємною частиною Договору (п. 1.4);

- Строк зберігання майна визначається сторонами цього Договору, Строк повернення майна із зберігання визначає Замовник, який не повинен перевищувати терміну дії Договору (п. 1.5);

- Виконавець зобов`язаний: особисто надати Замовнику послуги, згідно переліку вказаного в Додатку №1 до цього Договору; забезпечити належне зберігання майна, що виключає його втрату і пошкодження; нести відповідальність за втрату, нестачу або пошкодження майна (під втратою майна слід розуміти як нестачу, так і розкрадання майна. Під пошкодженням майна - фізичне погіршення властивостей і товарного виду майна); повернути прийняте на зберігання майно на першу вимогу Замовника в робочий час, встановлений на території складських приміщень у тому вигляді і якості, у якому це майно було прийнято на зберігання; на вимогу Замовника, разом із уповноваженим представником Замовника, здійснювати перевірку схоронності переданого майна, відображаючи її результат у відповідному акті огляду, що підписується уповноваженими представниками сторін (п. 2.1);

- Цей договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2020 р. У випадку, якщо за 20 календарних днів до завершення дії цього договору жодна із сторін не буде наполягати на припиненні його дії, цей договір продовжує термін дії на один календарний рік на тих же умовах (п. 4.1);

- Договір припиняє свою дію у випадках: по завершенню терміну на який його було укладено; у будь-який час за згодою обох сторін; у випадках, передбачених цим договором та законодавством України (п. 4.2);

- у випадку втрати або нестачі майна Виконавець відшкодовує Замовнику збитки в розмірі втраченого або пошкодженого майна. Якщо в результаті пошкодження якість майна змінилась настільки, що воно не може бути використане відповідно до цільового призначення, Замовник має право відмовитися від приймання такого майна, а Виконавець зобов`язаний на вимогу Замовника відшкодувати вартість майна, отриманого на зберігання (п. 5.2).

На виконання умов вказаного договору 01.02.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" підписано акт приймання-передачі майна, відповідно до якого Виконавець прийняв майно на зберігання, а Замовник передав майно відповідно до наведеного переліку:

1) 2KTC001F комплект підключення спліт-системи (2 од.);

2) 2KTC004F комплект підключення спліт-системи (5 од.);

3) BGS218827F спліт-система (1720022Р) (1 од.);

4) BGS220FВ12ХХ спліт-система (1930125R) (1 од.);

5) BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 од.);

6) BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 од.);

7) BZN320FВXNXX моноблок (1923448D) (1 од.);

8) BZS112T212F спліт-система (1343114G) (1 од.);

9) MGS110FА12ХХ спліт-система (1930118R) (1 од.);

10) MGS110FА12ХХ спліт-система (1930129R) (1 од.);

11) MGS211FА12ХХ спліт-система (1930120R) (1 од.);

12) MGS320828F спліт-система (1617246Р) (1 од.);

13) MZN107FАХNХХ моноблок (1923498D) (1 од.);

14) MZN110FАХNХХ моноблок (1923525D) (1 од.);

15) MZN211FАХNХХ моноблок (1907383D) (1 од.);

16) MZN211T212F моноблок (1705234В) (1 од.);

17) MZN212T212F моноблок (1705238В) (1 од.);

18) MZN213FBXNXX моноблок (1923493D) (1 од.);

19) MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 од.);

20) MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 од.);

21) RCV102080F винний блок (1210128В) (1 од.);

22) Плата керування 2SCH139 SHEDA 1WP750 X TTOUCH M EL (1 од.);

23) Плата керування 2SCH140 SHEDA 1WP750 X TTOUCH B EL (1 од.);

24) Плата керування 3SCH246 SHEDA 1WP750 MODBUSxT,TOUCH (1 од.);

25) Плата керування контролера 3TST077 (1 од.);

26) Пульт дистанційного керування JPRM1376 (2 од.).

Майно передано на зберігання 01.02.2020 о 09:00 за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Демидова, 2-А.

У відповідь на вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" щодо надання інформації про перелік майна, що перебуває на території складського приміщення за адресою: 08325, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Демидова, 2-А, від 07.12.2020 № б/н Товариство з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" у листі №07/12-20 від 07.12.2020 повідомило, що на території складського приміщення за адресою: 08325, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе, вул. Демидова, 2-А, безпідставно та незаконно утримується з боку ТОВ "Др.Оеткер" належне ТОВ "Занотті Україна" майно, що було передано на зберігання ТОВ "Абі Груп Логістикс" на підставі ату приймання-передачі майна від 01.02.2020 згідно договору № 2 від 01.02.2020 про надання послуг, а саме, майно за такими позиціями: BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 шт.); BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 шт.); BZS112T212F спліт-система (1343114G) 001 (1 шт.); MGS320828F спліт-система (1617246Р) 001 (1 шт.); MZN107FАХNХХ моноблок (1923498D) (1 шт.); MZN211T212F моноблок (1705234В) 001 (1 шт.); MZN212T212F моноблок (1705238В) 001 (1 шт.); MZN213FBXNXX моноблок (1923493D) (1 шт.); MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 шт.); MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 шт.); Плата керування 2SCH139 SHEDA 1WP750 X TTOUCH M EL (1 шт.); Плата керування 2SCH140 SHEDA 1WP750 X TTOUCH B EL (1 шт.); Плата керування контролера 3TST077 (1 шт.); 0-0 (штрих-код). Всього 14 одиниць товару.

04.01.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" із пропозицією про розірвання договору про надання послуг № 2 від 01.02.2020 з 31.01.2021, повідомило про те, що на дату складання листа у нього перебуває на зберіганні майно у кількості 13 одиниць, а також про те, що товариство припиняє здійснювати оренду складських приміщень, що визначені в договорі та за адресою яких продовжується зберігання майна, що належить позивачу.

У відповідь на вказаний лист Товариство з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" погодило розірвання договору про надання послуг № 2 від 01.02.2020 з 31.01.2021 та вимагало повернути належне йому майно у строк до 01.02.2021 у кількості 8 одиниць, а саме: BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 шт.), MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 шт.), MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 шт.), MGS320828F спліт-система (1617246Р) (1 шт.), BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 шт.), MZN211T212F моноблок (1705234В) 001 (1 шт.), BZS112T212F спліт-система (1343114G) 001 (1 шт.), 0-0 (1 шт.).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що наразі майно, вказане в його позові, безпідставно зберігається Товариством з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер", яке здійснює користування приміщенням за адресою: 08325, Київська область, Бориспільській район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А.

Факт перебування цього майна на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" за адресою: 08325, Київська область, Бориспільській район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А, визнається працівниками цього підприємства, зокрема, начальником охорони, а також підтверджується відеозаписом візиту представників Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на територію Товариства з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" за адресою: 08325, Київська область, Бориспільській район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А, який відбувся 29.01.2021.

Отже, за твердженнями позивача, його майно зберігається саме Товариством з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер", а з Товариством з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" наразі немає жодних правовідносин, оскільки договір про надання послуг №2 від 01.02.2020 припинено у зв`язку з розірванням.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" не здійснює користування приміщенням за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Щасливе, вул. Демидова, буд. 2А, тобто не має об`єктивної можливості мати доступ до майна, а єдиним користувачем приміщення за адресою, де знаходиться належне позивачу майно на сьогоднішній день є Товариство з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер".

Як стверджує позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" володіє та безпідставно зберігає майно позивача в розумінні статей 397 та 1212 ЦК України, а тому є належним відповідачем у цьому спорі.

Посилаючись на відсутність правових підстав для володіння майном позивача, керуючись ст. 1212 ЦК України, позивач просить суд зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" повернути позивачу належне останньому на праві власності майно, вартістю 259 928,23 грн, а саме, холодильне обладнання: BZN117FAXNXX моноблок (1821124D) (1 шт.), MZN315FBXNXX моноблок (1822290D) (1 шт.), MZN320FBXNXX моноблок (1821135D) (1 шт.), MGS320828F спліт-система (1617246Р) (1 шт.), BZN218FAXNXX моноблок (1923484D) (1 шт.), MZN211T212F моноблок (1705234В) 001 (1 шт.), BZS112T212F спліт-система (1343114G) 001 (1 шт.), 0-0 (1 шт.).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що власником складських приміщень наразі являється Товариство з обмеженою відповідальністю "Парк Інвест", у якого відповідач брав приміщення в оренду та фактично здавав в суборенду іншим особам за договорами зберігання, серед яких була третя особа 1. В подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "Парк Інвест", як власником складів, виникли матеріальні претензії до Товариства з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" як до боржника, у зв`язку із чим основний договір оренди між сторонами був розірваний.

Саме власник складських приміщень - Товариство з обмеженою відповідальністю "Парк Інвест" контролює територію складів та контрольний пункт ввезення та вивезення майна, що перебуває на складах та саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Парк Інвест" прийняло рішення не відпускати товари, які знаходились на складах Товариства з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" та дало розпорядження на контрольному пункті не відпускати такі товари (майно), серед яких було й майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна".

Відповідач також зазначає, що питання збереження майна позивача, забезпечення його схоронності, а також матеріальної відповідальності за порушення договору, відноситься до персональних обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" згідно з договором №02 від 01.02.2020.

Отже, за доводами відповідача, він жодним чином не порушує права позивача, не утримує у себе його майно, а тому позов пред`явлено до неналежного відповідача.

За приписами та змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За приписами ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1 та 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Позивач, звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про повернення майна (холодильного обладнання) як такого, що зберігається відповідачем без достатньої правової підстави.

Главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

У цих висновках судова колегія звертається до послідовно сформульованої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постановах: від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), а також в постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 06.02.2019 у справі № 922/587/18, від 26.06.2019 у справі № 686/17335/18-ц (провадження № 61-4630св19), від 17.11.2021 у справі № 686/23793/17 (провадження № 61-87св21).

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, положення статті 1212 Цивільного кодексу України визначають загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. Норми вказаної статті мають застосовуватись для вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану, оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, делікту, закону тощо.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки у разі, якщо така правова підстава в подальшому відпала, зокрема, визнана недійсною в установленому порядку, або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого без правової підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частини 1 статті 177, частини 1 статті 202, частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 5023/10655/11.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається у якості підтвердження або заперечення вимог. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс (постанова Верховного Суду у від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18).

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, відповідно до якої принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 ).

Колегія суддів зауважує, що надані позивачем докази в підтвердження набуття відповідачем належного йому холодильного обладнання, зокрема, заяви свідків ОСОБА_1 як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" та Панченка В.О. як комерційного директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна", а також відеозапис, не відповідають вимогам належності та допустимості доказів в розумінні статей 76, 77 ГПК України, оскільки не підтверджують обставини набуття відповідачем такого майна у володіння та його збереження.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № 2 від 01.02.2020 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс", як суборендодавцем Товариство з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер", було суборендарем частини нежитлового приміщення площею 770,00 кв.м., що розташоване за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, вул. Демидова, б. 2А. А на підставі договору суборенди нежитлового приміщення та обладнання № 31/07-20 від 31.07.2020 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Парк Інвест", як суборендодавцем Товариство з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер", є суборендарем складського приміщення загальною площею 1148,06 кв.м. та стелажного обладнання (342 палетомісця), що розташоване за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н, вул. Демидова, б. 2А.

Однак, той факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" було та є суборендарем частини нежитлових приміщень за тією ж адресою, яка зазначена адресою зберігання за договором про надання послуг № 2 від 01.02.2020, жодним чином не підтверджує обставин набуття та зберігання ним спірного майна.

Крім того, суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідно до поданих відповідачем доказів, а саме, актів приймання-передачі майна від 10.12.2020 та від 09.02.2021, підписаними представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" та скріпленими їх печатками, відповідач хоч і прийняв 10.12.2020 за усною домовленістю спірне обладнання від Товариства з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс", однак 09.02.2021 повернув його цьому ж товариству.

Колегія суддів звертає увагу на те, що підстави такої передачі майна від Товариства з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" Товариству з обмеженою відповідальністю "Др.Оеткер" і навпаки дослідженню в межах даної справи не підлягають, оскільки наразі такі обставини не входять до предмета доказування у цьому спорі.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності у даному випадку судова колегія приходить до висновку про те, що позивачем не доведено перед судом передбаченими законом засобами доказування стверджувальної ним обставини щодо набуття саме відповідачем та зберігання ним майна, яке було передано позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" на зберігання за договором про надання послуг № 2 від 01.02.2020, а тому саме позивач несе ризик настання пов`язаного з цим процесуального наслідку у вигляді відмови в позові.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язальні правовідносини щодо належного зберігання майна (в тому числі спірного) та його повернення позивачу у даному випадку виникли між Товариством з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Абі Груп Логістикс" на підставі договору про надання послуг № 2 від 01.02.2020, а тому саме останній, в силу договірних умов, є зобов`язаною перед позивачем особою, в тому числі і щодо відшкодування збитків у випадку втрати майна.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронюваного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі № 752/900/15-ц, захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач не довів перед судом наявності порушеного відповідачем права власності на спірне майно, яке може бути захищене шляхом застосування ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він звернувся до суду, відповідачем не порушено, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмоу у позові у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, не підлягають оцінці колегією суддів, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, а висновок суду про відмову в задоволенні позову здійснено внаслідок неправильного дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів, а також в результаті неправильно встановлених обставин - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 у справі № 910/6783/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Занотті Україна".

4. Справу № 910/6783/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.09.2022 у зв`язку із перебуванням суддів Владимиренко С.В. у відпустці.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

С.В. Владимиренко