РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.09.2022Справа № 910/1955/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., розглянувши матеріали позовної заяви Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Шевченка, 178, )

до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а)

про стягнення 101 409,37 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про стягнення заборгованості за завою-приєднанням № 42ВВ810-3310-20 від 06.02.2020 до умов договору розподілу природного газу до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) у розмірі 101 409,37 грн, з яких 86 782,15 грн основного боргу, 1 733,27 грн трьох відсотків річних, 3 702,17 грн інфляційних втрат та 9 191,78 грн пені.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 15.02.2022 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

13.04.2022 від позивача на електронну адресу Господарського суду міста Києва надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

19.05.2022 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що відповідно до додаткової угоди № 1, термін дії договору №42ВВ810-3310-20 завершено 31.12.2020, а відтак для відповідача є не зрозумілим той факт, на якій підставі позивачем надавались послуги з розподілу природного газу в березні 2021 року на підставі вищезазначеного договору. Крім того, відповідач зазначає, що згідно акту наданих послуг № ОГЯ810Ю165, AT «Київоблгаз» надав послуги розподілу природного газу на підставі договору № 42ВВ810-3575-21 від 29.03.2021 у березні 2021 року в обсязі 16 666,66 м. куб., що сплачені Відповідачем згідно платіжного доручення № 493 від 15.04.2021.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведені положення, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості самостійно ознайомитись з ухвалою суду, в якій зазначено відомості щодо його провадження, яке є у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.02.2020 між Головним управління Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач) та Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (далі - позивач) було укладено договір розподілу природного газу шляхом підписання Заяви-приєднання № 42ВВ810-3310-20 до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим), згідно якої боржник погодився виконувати умови договору на розподіл природного газу та кодексу газорозподільних систем.

Відповідно до п.1.3. Типового договору цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Відповідно до п.2.1. Типового договору за цим договором оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Відповідно до п.6.8. Типового договору надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу споживачу, що не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог кодексу газорозподільних систем (далі - кодекс ГРС).

Згідно п.10 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС надання оператором ГРМ послуги споживачу, що не є побутовим, за договором розподілу природного газу підтверджується підписаним між ними актом наданих послуг. Оператор ГРМ до п`ятого числа місяця, наступного за звітним, надсилає споживачу два примірники оригіналу акта наданих послуг за звітний період, підписані уповноваженим представником оператором ГРМ. Споживач протягом двох днів з дня одержання акта наданих послуг зобов`язаний повернути оператору ГРМ один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню в порядку, встановленому законодавством. До вирішення спірних питань сума до сплати за надані послуги з розподілу природного газу ГРМ установлюється відповідно до даних оператора ГРМ.

Відповідно до п. 12.1, 12.2 типового договору цей договір укладається на невизначений строк. Якщо в установленому порядку регулятором будуть внесені зміни до редакції Типового договору розподілу природного газу, оператор ГРМ зобов`язується розмістити повідомлення про такі зміни на сайті та в офіційних друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, не менше ніж за десять днів до набрання змінами чинності, крім випадків, для яких цим договором встановлений інший термін та/або порядок повідомлення про внесення змін.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на виконання умов типового договору AT «Київоблгаз» надало відповідачу послуги з розподілу природного газу, зокрема у січні 2021 року в обсязі 16 666,66 м.куб., у лютому 2021 року в обсязі 16 666,68 м.куб., у березні 2021 року в обсязі 49 874,80 м.куб.

Також позивач зазначає, що акт наданих послуг № ОГЯ8Ю03989 від 31.01.2021 на суму 28 999,99 грн, акт наданих послуг № ОГЯ81006486 від 28.02.2021 на суму 29 000,03 грн, підписані відповідальною особою відповідача. Проте, акт наданих послуг № ОГЯ8Ю12167 від 31.03.2021 на суму 86 782,15 грн не підписаний відповідачем, але був направлений на адресу відповідача для підписання у двох примірниках листом Броварського відділення AT «Київоблгаз» № 81014-Сл-8961- 0721 від 14.07.2021.

Листом Броварського відділення AT «Київоблгаз» № 81014-Сл-8447-0721 від 02.07.2021 на адресу відповідача була надіслана претензія про сплату заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, яка містила вимогу сплатити заборгованість у повному обсязі у сумі 86 782,15 до 05.07.2021. Докази надсилання містяться в матеріалах справи.

Таким чином, позивач зазначає, що позивач примірники підписаного оригіналу акта не отримав, а заборгованість не погашена.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, сплативши не у повному обсязі кошти за розподіл природного газу та з порушенням строку, передбаченого договором. Відтак, у відповідача існує заборгованість за надані послуги розподілу природного газу, яка становить 86 782, 15 грн.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати наданих йому послуг, позивач згідно з наданим останнім розрахунку також просить суд стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Київській області 1 733,27 грн трьох відсотків річних, 3 702,17 грн інфляційних втрат та 9 191,78 грн пені за період з 11.04.2021 по 09.12.2021.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з частинами 1, 2 статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до п. 2 гл. 1 розділу VІ Кодексу ГРС доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498, в порядку, визначеному цим розділом.

За змістом п. п. 3, 4 гл. 3 розділу VІ Кодексу ГРС оператор ГРМ зобов`язаний на головній сторінці свого веб-сайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та власних центрах обслуговування споживачів розмістити редакцію договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Отже, виходячи з наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин у справі, суд встановив, що відповідач шляхом підписання заяви-приєднання до договору розподілу природного газу № 42ВВ810-3310-20 від 28.02.2020 (далі - договір) приєднався до вказаного договору, який розміщено на сайті оператора системи (позивача) та за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень статті 40 Закону України "Про ринок природного газу" розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

Згідно з п. 1.4 укладеного сторонами договору послуга з розподілу природного газу - це послуга оператора ГРМ, яка надається споживачу і включає в себе забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи та розподіл (переміщення) належного споживачу (його постачальнику) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача.

Відповідно до п. п. 1, 2 гл. 6 розділу VІ Кодексу ГРС розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року.

Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений регулятором для відповідного оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності.

Річна замовлена потужність (за замовчуванням) об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою.

Розмір величини річної замовленої потужності для споживача, що не є побутовим, визначається оператором ГРМ виходячи з наявних об`єктів, зазначених у заяві-приєднанні, що є додатком до договору розподілу природного газу.

Споживач, що не є побутовим, має право не пізніше ніж до 20 жовтня календарного року, що передує розрахунковому (крім замовлення потужності на 2020 рік, яке здійснюється до 01 листопада), подати оператору ГРМ уточнену заявку на величину річної замовленої потужності сумарно по всіх його об`єктах з розбивкою по кожному об`єкту в газорозподільній зоні відповідного оператора ГРМ на розрахунковий календарний рік.

Відповідно до п. 7 гл. 6 розділу VІ Кодексу ГРС оплата вартості послуг за договором розподілу природного газу здійснюється споживачем на підставі відповідного рахунка оператора ГРМ на умовах договору розподілу природного газу з моменту його укладання.

Пунктом 6.1 договору визначено, що оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до 01 числа розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за надані у звітньому місяці послуги проводиться споживачем до 10 числа місяця, наступного за звітнім, відповідно до акта наданих послуг з урахуванням раніше перерахованих платежів (п. 6.4 договору).

У позовній заяві позивач зазначає, що заборгованість виникла за несплату послуг з розподілу газу за березень 2021 року на підставі договору № 42ВВ810-3310-20 від 28.02.2020, згідно акту наданих послуг № ОГЯ8Ю12167 від 31.03.2021 на суму 86 782,15 грн.

Однак, судом встановлено, що заборгованість у відповідача перед позивачем за договором № 42ВВ810-3310-20 від 28.02.2020 відсутня, з огляду на те, що на виконання умов договору, Головним управлінням ДПС у Київській області у 2020 році виконано свої фінансові зобов`язання на суму 180 705,58 грн, за розподіл газу згідно всіх надісланих актів наданих послуг AT «Київоблгаз».

Зокрема, відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено копії актів наданих послуг за договором № 42ВВ810-3310-20 від 28.02.2020 на загальну суму 180 705,58 грн.

Судом встановлено, що 29.03.2021 між Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної система «Київоблгаз» та Головним управлінням ДПС у Київській області укладено договір розподілу природного газу № 42ВВ810-3575-21.

Відповідно до п. 6.5. договору № 42ВВ810-3575-21 визначення фактичного обсягу використання потужності (протягом календарного року) та замовленої споживачем річної потужності здійснюється сумарно по всіх об`єктах споживача, що не є побутовим, що знаходяться в газорозподільній зоні відповідного оператора ГРМ, крім випадків, передбачених: главою 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем. За підсумками місяця, за умови перевищення фактичного обсягу використання потужності над обсягом замовленої споживачем річної потужності, оператор ГРМ до 12 числа місяця, наступного за місяцем надання послуг розподілу, здійснює нарахування вартості перевищення та разом із рахунком про сплату вартості перевищення (або в рахунку) надає споживачеві, що не є побутовим, звіт про фактичне використання потужності та розрахунок вартості перевищення річної замовленої потужності. Споживач, що не є побутовим, зобов`язаний здійснити оплату величини вартості перевищення річної замовленої потужності протягом 10 робочих днів з дня надання оператором ГРМ рахунку на оплату. У випадку якщо річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, нарахування оператором ГРМ вартості перевищення річної замовленої потужності не здійснюється.

На підставі договору розподілу природного газу № 42ВВ810-3575-21, укладеного між Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної система «Київоблгаз» та Головним управлінням ДПС у Київській області, позивачем надавались відповідачу послуги з розподілу природного газу починаючи з 01.01.2021.

В матеріалах справи містяться копії актів наданих послуг № ОГЯ8Ю03989, № ОГЯ8Ю06486 за січень - лютий 2021 року на суму 28 999,99 грн та 29 000,03 грн відповідно, в яких зазначено, що дані акти складені відповідно до договору розподілу природного газу №42ВВ810-3575-21.

Отже, позивач надав відповідачу послуги з розподілу природного газу, зокрема, у січні 2021 року в обсязі 16 666,66 м.куб. та у лютому 2021 року в обсязі 16 666,68 м.куб.

На виконання умов договору, Головним управлінням ДПС у Київській області оплачена вартість наданих послуг з розподілу природного газу, що підтверджується наданими відповідачем копіями платіжних доручень №494 від 15.04.2021 та № 495 від 15.04.2021.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи долучено копію акту наданих послуг №ОГЯ810Ю165, відповідно до якого AT «Київоблгаз» надав послуги розподілу природного газу на підставі договору № 42ВВ810-3575-21 від 29.03.2021 у березні 2021 року в обсязі 16 666,66 м. куб., що сплачені відповідачем згідно платіжного доручення № 493 від 15.04.2021.

За таких обставин, Головним управлінням ДПС у Київській області у повному обсязі виконано зобов`язання, за надані позивачем послуги у березні 2021 року.

Отже, за наведених обставин суд доходить висновку, що наданий відповідачем акт наданих послуг №ОГЯ810Ю165 та платіжне доручення № 493 від 15.04.2021 є свідченням оплати послуг з розподілу природного газу за березень 2021 на підставі договору № 42ВВ810-3575-21 від 29.03.2021.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача як на підставу для задоволення позову на те, що відповідно до довідки - розрахунку заборгованості за перевищення річної замовленої потужності між ГУ ДПС у Київській області і AT «Київоблгаз» та оборотно-сальдової відомості по рахунку № 361, заборгованість складає 86 782,15 грн, оскільки з наданої довідки-рахунку неможливо встановити об`єкт/об`єкти, за яким встановлено перевищення наданих послуг, та не надано жодного підтвердження даного перевищення спожити послуг в обсязі 49 874,8 м. куб.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Вимоги про стягнення 1 733,27 грн трьох відсотків річних, 3 702,17 грн інфляційних втрат та 9 191,78 грн пені є похідними від вимог про стягнення 86 782,15 грн, недоведеність яких встановлено судом, з огляду на що так само задоволенню не підлягають.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" відмовити повністю.

Позивач - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Шевченка, 178, )

Відповідач - Головне управління Державної податкової служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 06.09.2022

Суддя І.О. Андреїшина