АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/183/22
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ТОВ ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ адвокат Галюров М.Ю.

від ТОВ Каміон-68 адвокат Зарицький Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2022

по справі №916/183/22

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Каміон-68

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю АГРО ЮГ

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ

У січні 2022 Товариство з обмеженою відповідальністю Каміон-68 звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю АГРО ЮГ.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.02.2022 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю АГРО-ЮГ, визнано вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Каміон-68 до Товариства з обмеженою відповідальністю АГРО ЮГ на суму 15 002 860,60 грн, введено процедуру розпорядження майном боржника Товариства з обмеженою відповідальністю АГРО-ЮГ строком на 170 календарних днів, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Данілова Артема Івановича, тощо.

В мотивах оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції пославшись на приписи п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України дійшов висновку, що загальна заборгованість боржника перед ТОВ Каміон-68 складає 15 002 860,60 грн, а тому заява в частині грошових вимог до боржника підлягає частковому задоволенню.

Перевіривши можливість боржника виконати майнові зобов`язання, строк яких настав, суд першої інстанції встановив, що такі зобов`язання виникли на підставах, передбачених законодавством України та підтверджені належними доказами, не виконані боржником, доказів, підтверджуючих спроможність їх виконати у повному обсязі боржник не надав.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд встановив наявність підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство, введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, введення процедури розпорядження майном та призначення розпорядника майна.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2022 року по справі №916/183/22 змінити, визнати грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Каміон-68» до боржника в сумі 4 180 261, 66 грн, в іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала в частині визнання грошових вимог ТОВ «Каміон-68» є необґрунтованою та безпідставною, оскільки висновки суду суперечать матеріалам справи, в результаті чого судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного висновку про визнання грошових вимог ТОВ «Каміон-68» до боржника.

Так, за твердженням апелянта, в матеріалах справи відсутні належним чином оформлені первинні документи, що підтверджують поставку товару та обґрунтованість заявлених кредиторських вимог.

Зокрема, скаржник вважає, що ініціюючим кредитором не надано до суду довіреність від ТОВ «Агро-Юг» на уповноваження відповідальної особи на отримання товару від ТОВ «Каміон-68», реєстр або витяг з реєстру виданих довіреностей ТОВ «Агро-Юг» за період поставки товару, рахунки на оплату за кожну партію товару, товарно-транспортні накладні; податкові накладні, документи податкової звітності щодо спірної поставки, такі як податкові декларації з ПДВ, фінансовий результат за спірний період, документи, що підтверджують якість товару.

На переконання апелянта, саме по собі акт звірки взаємних розрахунків від 31.03.2022 та видаткові накладні, які не відповідають вимогам закону, без наявності вищеописаних документів, не є доказами поставки товару та обґрунтованості заявлених грошових вимог ТОВ «Каміон-68» до ТОВ «Агоро-Юг» на суму 6 533 029,60 грн, а тому ці вимоги не підлягали визнанню судом першої інстанції.

Крім того, як вважає скаржник, рух коштів по рахункам, не можуть бути доказом поставки (фактичний рух) товару, а тому посилання ТОВ «Каміон-68» на платіжні доручення про часткове погашення боргу, як доказ поставки товару за договором, с безпідставними.

Стверджує скаржник й про те, що здійснений заявником розрахунок 3% річних, пені, штрафу та інфляційних втрат за договором, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що постановою Кабінету Міністрів України встановлено з 12 березня 2020 на усій території України карантин, під час дії якого, позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

З огляду на таке, скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно та незаконно визнав грошові вимоги ТОВ «Каміон-68» до ТОВ «Агро-Юг» в сумі 9 336 096,25 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №916/183/22 за апеляційною скаргою ТОВ ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2022 та призначено справу до розгляду на 21.07.2022.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Каміон-68» в якому заявник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В обґрунтування своїх заперечень ТОВ «Каміон-68» зазначає, що факт постачання та приймання Боржником Товару підтверджується крім наданих суду видатковими накладними, ще й товарно-транспортними накладними (далі - ТТН), а також податковими накладними (далі - ПН), зареєстрованими в порядку встановленому діючим законодавством в Єдиному реєстрі податкових накладних (дати ТТН та дати ПН збігаються з датами видаткових накладних).

Твердження ТОВ ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ, що вищезазначені видаткові накладні не містять відомостей про особу, яка уповноважена покупцем на прийняття товару та даних про довіреність, на думку заявника, не заслуговують на увагу, так як особою, яка здійснювала прийняття товару був директор Боржника - Блюмберг В.М., а всі видаткові накладні засвідчені печатками ТОВ «АГРО-ЮГ». До того ж, всі видаткові накладні, складені за результатом та фактом поставки товару містять відомості про дату складання їх, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

ТОВ «Каміон-68» звертає увагу на те, що сам Боржник підтвердив факт поставки, обсяг та суми поставок товару на його адресу та визнав загальну суму заборгованості за всіма договорами, укладеними між ТОВ "АГРО-ЮГ" та ТОВ «КАМІОН-68», що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

З приводу заявлених пені, відсотків річних та штрафу за договором, ТОВ «Каміон-68» вважає, що вони розраховані у повній відповідності до вимог чинного законодавства та умов укладеного договору поставки, що повністю спростовує всі доводи та твердження апелянта викладені в апеляційній скарзі.

Щодо посилання апелянта на приписи п. 8 Прикінцевих положень ГПК України, ТОВ «Каміон-68» зазначає, що проценти річні нараховані згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, не є неустойкою та не мають штрафного характеру, оскільки мають іншу правову природу, проценти річні є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, а тому п. 8 Прикінцевих положень ГПК України не звільняє позичальника від обов`язків сплати на користь позикодавця процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

До відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Каміон-68» додано копії товарно-транспортних накладних, податкових накладних, а також копія акту звірки взаєморозрахунків за період з 25.03.2019 по 17.01.2022.

В свою чергу, ТОВ ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ заперечувало проти залучення доданих до відзиву копій товарно-транспортних накладних, податкових накладних, а також акту звірки взаєморозрахунків за період з 25.03.2019 по 17.01.2022, оскільки ТОВ «Каміон-68» не обґрунтувало неможливість подання таких доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від нього.

Під час судового засіданні від 30.08.2022 представник ТОВ «Каміон-68» надав пояснення у відповідності до яких, долучені до відзиву на апеляційну скаргу документи надані на спростування доводів апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами господарських відносин, які б підтверджувались, зокрема й товарно-транспортними накладними. При цьому ТОВ «Каміон-68» відзначено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ані у суду, ані в учасників справи не виникало сумніві щодо наданих заявником доказів на підтвердження наявності заборгованості ТОВ АГРО ЮГ, а тому ТОВ «Каміон-68» не надавались копії документів, які наразі додано до апеляційної скарги.

Вирішуючи питання щодо залучення до матеріалів справи доданих ТОВ «Каміон-68» до відзиву на апеляційну скаргу документів, колегія суддів дійшла вирішила наступне.

Згідно з частиною 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, за змістом частини 3 статті 269 ГПК України скаржник має належним чином обґрунтувати існування виняткового випадку, за умов наявності якого вважатиметься доведеною об`єктивна неможливість подання учасником справи доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від такого учасника справи.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14).

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Схожий правовий висновок, який на підставі частини 4 статті 236 ГПК України врахував апеляційний суд, викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16.

Слід відзначити, що дана справа розглядається за правилами встановленими приписами Кодексу України з процедур банкрутства.

Зокрема, ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що заява про відкриття провадження у справі про банкрутство подається кредитором або боржником у письмовій формі та повинна містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи; ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); виклад обставин, що є підставою для звернення до суду; перелік документів, що додаються до заяви.

До заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство додаються: докази сплати судового збору, крім випадків, коли згідно із законом судовий збір не підлягає сплаті; довіреність чи інший документ, що засвідчує повноваження представника, якщо заяву підписано представником; докази авансування винагороди арбітражному керуючому трьох розмірів мінімальної заробітної плати за три місяці виконання повноважень; докази надсилання боржнику копії заяви і доданих до неї документів.

Заява кредитора, крім відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, повинна містити відомості про розмір вимог кредитора до боржника із зазначенням окремо розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає сплаті. Заява кредитора може ґрунтуватися на об`єднаній заборгованості боржника за сукупністю його різних зобов`язань перед цим кредитором.

Статтею 35 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що у разі відсутності підстав для відмови у прийнятті, залишення без руху або для повернення заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство господарський суд приймає заяву до розгляду, про що не пізніше п`яти днів з дня її надходження постановляє ухвалу.

Ухвалою про прийняття заяви про відкриття провадження у справі господарський суд має право вирішити питання про, зокрема, зобов`язання заявника, боржника та інших осіб надати суду додаткові відомості, необхідні для вирішення питання про відкриття провадження у справі про банкрутство.

У відповідності до ст. 36 Кодексу України з процедур банкрутства боржник до дати проведення підготовчого засідання надає до господарського суду та заявнику відзив на заяву про відкриття провадження у справі. До відзиву боржника додаються докази відправлення заявнику копії відзиву.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, звертаючись із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, ТОВ «Каміон-68» було надано докази, які на його думку, підтверджують наявність господарських відносин з ТОВ АГРО ЮГ та відповідно заборгованість боржника перед кредитором.

В ухвалі про прийняття заяви про порушення провадження справи про банкрутство від 28.01.2022, місцевий господарський суд не вирішував питання щодо зобов`язання заявника надати до суду додаткові відомості (докази), які необхідні для вирішення питання про відкриття провадження у справі про банкрутство, зокрема, але не виключно товарно-транспортні та податкові накладні.

У відзиві на заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ АГРО ЮГ визнано заборгованість перед ТОВ «Каміон-68» у повному обсязі, жодних заперечень з приводу наданих на підтвердження заборгованості доказів боржником не висловлено.

З огляду на таке, місцевий господарський суд визнав достатніми надані ТОВ «Каміон-68» докази та прийняв рішення про відкриття провадження у справі про банкрутство та визнання грошових вимог ініціюючого кредитора до боржника.

Судова колегія зазначає, що в силу особливостей Кодексу України з процедур банкрутства, лише після вчинення всіх передбачених КУзПБ (стаття 45) дій, прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове (частина шоста статті 45, стаття 47 КУзПБ) визнання його вимог, кредитор набуває статусу учасника провадження у справі про банкрутство та повну процесуальну дієздатність (здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді, стаття 44 ГПК України) (пункт 56.16 постанови Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №910/4475/19).

Саме лише із набуття статусу кредитора особа має право на оскарження судових рішень, постановлених у справі про банкрутство, незалежно від того, чи постановлені відповідні судові рішення до чи після визнання кредитором особи.

Отже, у даному випадку, лише після визнання судом грошових вимог ТОВ ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ до боржника ухвалою від 24.05.2022, дане товариство набуло статуту кредитора та можливість оскарження судових рішень по справі, зокрема й ухвали про відкриття провадження по справі, якою визнано грошові вимоги ТОВ «Каміон-68» до боржника.

Колегія суддів наголошує, що саме в апеляційній скарзі ТОВ ВИНОРОБНИЙ ЗАВОД ЯНТАРНИЙ вперше зазначило про ненадання ТОВ «Каміон-68» до матеріалів справи товарно-транспортних та податкових накладних, а також вказало на недоліки в акті звіряння взаєморозрахунків, зокрема у даті його складання.

Саме на спростування вказаних в апеляційній скарзі доводів та сумнівів, ТОВ «Каміон-68» й було надано до відзиву на апеляційну скаргу копії товарно-транспортних та податкових накладних, а також надано пояснення у відповідності до яких під час складання акту взаєморозрахунків сторонами було помилково вказано дату 31.03.2022, у зв`язку із чим сторони склали новий акт, який й було надано до відзиву на апеляційну скаргу. При цьому, як зазначає ТОВ «Каміон-68» та підтверджується наявними матеріалами справи, зміст обох актів не відрізняється один від одного та містить однакові відомості щодо взаєморозрахунків сторін.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, ТОВ «Каміон-68» не мало можливості надати додані до відзиву на апеляційну скаргу документи з причин, що об`єктивно не залежать від нього.

Враховуючи викладене та з метою всебічного, вірного та повного встановлення всіх обставин справи, а також беручи до уваги, що спір має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення, суд апеляційної інстанції вважає, що додані до відзиву на апеляційну скаргу докази мають бути долучені до матеріалів справи, а причини їх не подання визнано поважними та обґрунтованим.

Під час судового засідання від 30.08.2022 представник апелянта підтримав вимог за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник ТОВ «Каміон-68» надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 25.01.2022 ТОВ Каміон-68 звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ АГРО ЮГ в якій просило, серед іншого, визнати грошові вимоги до боржника на суму 15907134,58 грн.

Наявність заборгованості боржника перед ТОВ Каміон-68, товариство обґрунтовує наявністю договірних відносин між сторонами та невиконанням боржником взятих на себе договірних зобов`язань.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство, а також визнав вимоги ТОВ Каміон-68 до боржника на суму 15002860,60 грн.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За приписами ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства заява про відкриття провадження у справі про банкрутство подається кредитором або боржником у письмовій формі та повинна містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи; ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); виклад обставин, що є підставою для звернення до суду; перелік документів, що додаються до заяви.

До заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство додаються: докази сплати судового збору, крім випадків, коли згідно із законом судовий збір не підлягає сплаті; довіреність чи інший документ, що засвідчує повноваження представника, якщо заяву підписано представником; докази авансування винагороди арбітражному керуючому трьох розмірів мінімальної заробітної плати за три місяці виконання повноважень; докази надсилання боржнику копії заяви і доданих до неї документів.

Заява кредитора, крім відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, повинна містити відомості про розмір вимог кредитора до боржника із зазначенням окремо розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає сплаті.

Заява кредитора може ґрунтуватися на об`єднаній заборгованості боржника за сукупністю його різних зобов`язань перед цим кредитором.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст.ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Так, як вбачається з наявних матеріалів справи та зазначено заявником при звернення із заявою про порушення справи про банкрутство, 25.03.2019 між ТОВ Каміон-68 та ТОВ Агро-Юг було укладено договір поставки №25/03-1, що передбачав здійснення поставок постачальником покупцю товару - сиропу глюкозно-фруктозного ГФC-42 наливом.

На виконання умов цього договору, кредитором було поставлено на адресу боржника товар, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними №179, №180 від 19.04.2021, №181 від 21.04.2021, №182 від 22.04.2021, №183 від 23.04.2021, №184 від 28.04.2021, №185 від 29.04.2021, №186 та №187 від 30.04.2021, №290 від 16.06.2021, №289 від 19.06.2021, №291 від 23.06.2021, №292 від 26.06.2021, №300 від 28.06.2021, №301 від 30.06.2021, №438 від 16.08.2021, №439 від 17.08.2021, №440 від 18.08.2021, №441 від 19.08.2021, №442 від 20.08.2021, №443 від 25.08.2021, №444 від 26.08.21, №445 від 27.08.2021, №446 від 28.08.2021, №447 від 30.08.2021, №448 від 31.08.2021.

Загальна сума поставленого товару, за вищевказаними видатковими накладними, складає 7 024 762,80 грн.

Однак, товар був оплачений боржником лише частково у сумі 491 733,20 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №3513 від 22.06.2021, №3702 від 06.08.2021 та №3879 від 16.09.2021.

Відтак, заборгованість ТОВ Агро-Юг перед ТОВ Каміон-68 за договором поставки №25/03-1 від 25.03.2019 складає 6 533 029,60 грн.

Відповідно до пункту 6.1 договору, у випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати. Нарахування пені припиняється в день погашення основного боргу.

Пунктом 6.2 договору визначено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, Покупець на вимогу Постачальника зобов`язаний оплатити суму боргу із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 30% річних від простроченої суми.

Згідно з п. 6.3 цього договору, у разі прострочення оплати більш ніж на 60 календарних днів, Покупець сплачує Постачальнику штраф в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

Так, заявником нараховано та заявлено 727 421,17 грн - 30% річних; 278 575,00 грн - інфляційне збільшення боргу, 498 335,20 грн пеня та 1298735,28 грн. - штраф.

Перевіривши наданий заявником розрахунок, колегія суддів дійшла висновку, що він є вірним, арифметично правильним, здійснений з урахуванням умов укладеного між сторонами договору та часткової оплати боргу, що була здійснена боржником.

Отже, загальна сума заборгованості боржника перед ТОВ Каміон-68 за договором № 25/03-1 від 25.03.2019 становить 9 336 096,25 грн, з яких: 6 533 029,60 грн основна заборгованість; 727 421,17 грн - 30% річних; 278 575,00 грн - інфляційне збільшення боргу; 498 335,20 грн - пеня; 1298735,28 грн - штраф.

Також, 19.07.2019 між ТОВ Каміон-68 та ТОВ Агро-Юг укладено договір поставки №19/07, що передбачає здійснення поставок постачальником покупцю товару - сиропу глюкозно-фруктозного ГФС-42 наливом.

08.12.2020 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору, щодо розширення асортименту товару.

На виконання умов договору, кредитором були здійснені поставки товару на загальну суму 628 791,10 грн, що підтверджується видатковими накладними №289 та №290 від 24.12.2020.

Проте, в порушення умов договору оплата за цей товар надійшла лише в сумі 44 015,00 грн за платіжним дорученням № 3060 від 17.03.2021.

Отже, заборгованість боржника перед ТОВ Каміон-68 за договором поставки №19/07 від 19.07.2019 складає 584 776,10 грн.

Відповідно до пункту 6.1 договору, у випадку несвоєчасної оплати за поставлений товар, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати. Нарахування пені припиняється в день погашення основного боргу.

Згідно з п. 6.2 цього договору, за прострочення виконання грошових зобов`язань відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, Покупець на вимогу Постачальника зобов`язаний оплатити суму боргу із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Так, заявником нараховано та заявлено 10 045,33 грн 3% річних; 27 988,79 грн інфляційне збільшення боргу та 55 802,06 грн пені.

Перевіривши наданий заявником розрахунок, колегія суддів дійшла висновку, що він є вірним, арифметично правильним, здійснений з урахуванням умов укладеного між сторонами договору та часткової оплати боргу, що була здійснена боржником.

Відтак, загальна сума заборгованості боржника перед ТОВ Каміон-68 за договором №19/07 від 19.07.2019 становить 678612,28 грн та складається з: 584 776,10 грн основна заборгованість; 10 045,33 грн 3% річних; 27 988,79 грн інфляційне збільшення боргу та 55 802,06 грн пеня.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, 19.06.2020 між ТОВ Каміон-68 та ТОВ Агро-Юг було укладено договір № 19/06 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги на суму 3 600 000 грн із строком повернення до 31.03.2021.

На виконання договору, Кредитор перерахував Боржнику фінансову допомогу на суму 2 000 000,00 грн за платіжним дорученням № 2083 від 19.06.2020.

Втім, незважаючи на настання передбаченого договором терміну повернення коштів, боржник вказану грошову суму кредитору не повернув, у зв`язку із чим за останнім рахується заборгованість.

Відповідно до п. 4.2. договору, у випадку порушення Позичальником строків повернення фінансової допомоги - а саме до 31.03.2021, Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповернутої допомоги за кожен день прострочення, а також у відповідності до ст. 625 Цивільного Кодексу України сплачує на користь Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 50 % річних від простроченої суми.

Згідно з п. 4.3. вказаного договору, у випадку прострочення Позичальником строку повернення у повному обсягу фінансової допомоги понад десять календарних днів, Позичальник зобов`язається оплатити Позикодавцю штраф у розмірі 30% від суми отриманої фінансової допомоги.

ТОВ Каміон-68 було нараховано та заявлено 800 000,00 грн 50% річних; 142 105,66 грн інфляційне збільшення боргу, 257 424,66 пені та 600 000,00 грн штрафу.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р. (зі змінами та доповненнями) Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 12 березня 2020 на усій території України установлено карантин.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що постановою Кабінету Міністрів України термін дії карантину продовжено, судова колегія вважає нарахування кредитором штрафу та пені таким, що не відповідає вимогам законодавства, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Отже, загальна сума заборгованості Боржника перед Кредитором за договором №19/06 від 19.06.2020 становить 2 942 105,66 грн, з яких 2 000 000,00 грн основна заборгованість; 800 000,00 грн 50% річних та 142 105,66 грн інфляційне збільшення боргу.

Також, 17.08.2021 між ТОВ Каміон-68 та ТОВ Агро-Юг укладено договір № 17/08 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги на суму 2 000 000,00 грн із строком повернення до 30.11.2021.

На виконання цього договору, Кредитор перерахував Боржнику фінансову допомогу на суму 2 000 000,00 гривень за платіжним дорученням № 2852 від 20.08.2021 та платіжним дорученням № 2868 від 31.08.2021.

Втім, незважаючи на настання передбаченого договором терміну повернення коштів, Боржник вказану грошову суму Кредитору не повернув.

Відповідно до пункту 4.2. вказаного договору, у випадку порушення Позичальником строків повернення фінансової допомоги, Позичальник сплачує па користь Позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповернутої допомоги за кожен день прострочення.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

ТОВ Каміон-68 було нараховано та заявлено 7 890,41 грн 3% річних, 38 156,00 грн інфляційне збільшення боргу та 46 849,32 грн пені.

Як вже було зазначено вище, нарахування кредитором пені є таким, що не відповідає вимогам законодавства під час дії карантину.

Отже, загальна сума заборгованості Боржника перед Кредитором за договором №17/08 від 17.08.2021 становить 2046046,41 грн, з яких 2 000 000,00 грн основна заборгованість; 7 890,41 грн 3% річних; 38 156,00 грн інфляційне збільшення боргу.

З урахуванням вищенаведеного, загальна заборгованість боржника перед ТОВ Каміон-68 складає 15 002 860,60 грн. а тому заява в частині грошових вимог до боржника підлягає частковому задоволенню.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ТОВ Каміон-68 на адресу боржника 10.12.2021 була надіслана претензія з вимогою погашення заборгованості за договором №25/03-1 від 25.03.2019, договором №19/07 від 19.07.2019, договором №19/06 від 19.06.2020 та договором №17/08 від 17.08.2021.

Однак, боржником було надано відповідь від 22.12.2021 в якій зазначено про неможливість погашення заборгованості у зв`язку з арештом коштів.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №298373722 від 08.02.2022р. за ТОВ Агро-Юг зареєстровано земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0300, яка перебуває в іпотеці; дачний будинок реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27, який перебуває в іпотеці; 05.11.2021р. та 01.12.2021р. зареєстровано арешт на все нерухоме майно.

Відповідно до фінансової звітності станом на 30.09.2021, наданої боржником, показник необоротних активів складає 1776,6, оборотних активів 111335,4, загалом баланс активів складає 113112,0. В той час, коли показник пасивів за власним капіталом складає 12044,6, за довгостроковими зобов`язаннями, цільовим фінансуванням та забезпеченням 329,1, поточними зобов`язаннями 100738,3, а загалом баланс пасивів 113112,0.

Згідно звіту про фінансові результати за 9 місяців 2021 показник чистого прибутку 659,4, що є недостатнім для погашення заборгованості перед ініціюючим кредитором.

За приписами ч. 2 ст. 8 Кодексу України з процедур банкрутства, право на звернення до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство мають боржник, кредитор.

Ч. 1 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство здійснюються господарським судом у підготовчому засіданні, яке проводиться в порядку, передбаченому цим Кодексом. Неявка у підготовче засідання сторін, а також відсутність відзиву боржника не перешкоджають проведенню засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства, у підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, заслуховує пояснення сторін, оцінює обґрунтованість заперечень боржника, вирішує інші питання, пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 39 Кодексу України з процедур банкрутства, за результатами розгляду заяви про відкриття провадження у справі та відзиву боржника господарський суд постановляє ухвалу про: відкриття провадження у справі; відмову у відкритті провадження у справі.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, враховуючи відсутність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, дійшов цілком обґрунтованого висновку щодо можливості відкриття провадження у справі про банкрутство та часткового визнання грошових вимог ініціюючого кредитора до боржника.

Колегія суддів вважає необґрунтованими та відхиляє твердження апелянта з приводу того, що наявні у матеріалах справи видаткові накладні не відповідають вимогам чинного законодавства щодо оформлення первинних документів, оскільки не містять відомостей про особу, яка уповноважена покупцем на прийняття товару, що не дає змогу ідентифікувати особу, яка отримала товар, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (ст. 1 вказаного Закону).

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (з подальшими змінами і в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абз. 2 п. 2.1). Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абз.1 п.у 2.5 Положення).

Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п. 2.15 Положення).

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

У свою чергу, відповідно до ст. 58-1 ГК України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду (викладеної, зокрема, у постановах від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16, від 03.02.2020 у справі № 909/1073/17) встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, накладних, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у даній справі, чи ні).

При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

З досліджених у справі доказів судом з`ясовано, що надані заявником видаткові накладні містять підписи уповноважених представників сторін та відтиски печаток, у тому числі ТОВ АГРО ЮГ, та мають всі необхідні реквізити первинного документа в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

В ході розгляду цієї справи не було доведено фактів протиправності використання печатки ТОВ АГРО ЮГ чи доказів її втрати, так само як і не було ним надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку її з втратою чи викраденням.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що печатка ТОВ АГРО ЮГ використовувалася проти його волі та про наявність підстав вважати подані заявником видаткові накладні неналежними доказами виконання умов договорів поставки.

Поряд з цим, судова колегія апеляційної інстанції також враховує той факт, що дані щодо поставки товару за видатковими накладними, було включено до акту звірки взаєморозрахунків за період 25.03.2019-17.01.2022, який підписаний між сторонами та містить відтиски печаток юридичних осіб.

Судова колегія зазначає, що акт звірки може вважатися доказом у справі для підтвердження певних обставин, зокрема, для підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Підписання акта звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

За таких обставин судова колегія вважає, що акт звірки взаєморозрахунків, підписаний уповноваженою особою боржника, з проставлення печатки підприємства ТОВ АГРО ЮГ, додатково підтверджує фактичне визнання боржником наявності у нього боргу перед заявником станом на день проведення звірки взаєморозрахунків.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що подання заяви про порушення провадження у справі про банкрутство передувало складанню та підписанню акту звірки взаєморозрахунків, оскільки у своїх поясненнях ТОВ Каміон-68 зазначило, що боржником у даному акті помилково вказано дату його складання 31.03.2022, у той час як з заявою про порушення справи про банкрутство заявник звернувся до суду 17.01.2022.

До відзиву на апеляційну скаргу, ТОВ Каміон-68 було надано виправлений акт звірки взаєморозрахунків за період 25.03.2019-17.01.2022. При цьому, колегія суддів відзначає, що дані вказані у даному акті повністю збігаються з тими, що були вказані в акті датованому 31.03.2022 та наданому разом із заявою про порушення справи про банкрутство.

З приводу посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи товарно-транспортних накладних, на підтвердження поставки товару, колегія суддів зазначає, що такі товарно-транспортні накладні були надані ТОВ Каміон-68 до відзиву на апеляційну скаргу та залучені судом апеляційної інстанції до матеріалів справи.

Також, слід відзначити, що за змістом Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Отже, товарно-транспортна накладна є документом, необхідним для підтвердження витрат на перевезення вантажу та розрахунків за такі послуги, а не для засвідчення факту здійснення господарської операції з поставки товару.

Наявні у матеріалах справи видаткові накладні містять посилання на укладені між сторонами договори поставки, перелік товарів, найменування сторін, їх реквізити, підписи представників сторін, ці документи скріплені печатками підприємств, тому у розумінні положень статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" ці видаткові накладні є первинними документами бухгалтерського обліку, що підтверджують здійснення господарських операцій з поставки товару та прийняття цього товару.

Відтак, на думку колегії судів, відсутність у справі товаро-транспортних накладних, які неподані заявником, під час звернення до суду із заявою, та за умови, наявності в справі належних та достатніх доказів поставки товару, не може свідчити про недоведеність кредиторських вимог ТОВ Каміон-68 та помилковість висновків суду першої інстанції.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта з приводу невірного нарахування штрафних санкцій.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Сторона у вищевказаних договорах поставки (п.6.1.) було погоджено, що нарахування пені припиняється в день погашення основного боргу.

Також, сторонами у п. 8.6. договорів поставки погоджено, що позовна давність у зв`язку з стягненням з покупця неустойки (штраф, пеня) встановлюються сторонами строком в 3 (три) роки.

Отже, сторонами у договорах поставки добровільно погоджено збільшити, як період нарахування пені, так й строк позовної давності щодо її стягнення.

Надані заявником розрахунки пені здійсненні у відповідності до вимог чинного законодавства та умов укладених між сторонами договорів поставки, а тому доводи апелянта щодо їх невірності не відповідають встановленим вище обставинам справи та не беруться колегією суддів до уваги.

Щодо тверджень апелянта про безпідставність нарахування відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України та п. 6.2. договорів поставки, колегія суддів зазначає таке.

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. З ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи п. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Крім того, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду постановою від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 дійшов наступних правових висновків: «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Зазначені правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Таким чином, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання, так само як і порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності, - відповідно до Глави 49 ЦК «Забезпечення виконання зобов`язання», а проценти річні нараховані згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, не є неустойкою та не мають штрафного характеру, оскільки мають іншу правову природу, проценти річні є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів

Отже, у даному випадку пеня та відсотки річні за договорами розраховані у повній відповідності до вимог чинного законодавства та умов укладених між сторонам договорів поставки, а тому були вірно включені судом першої інстанції до складу грошових вимог ініціюючого кредитора до боржника.

Не заслуговують на увагу й твердження апелянта про безпідставне нарахування 50% річних за Договором № 19/06 від 19.06.2020 та 3% річних за Договором №17/08 від 17.08.2021 у зв`язку з тим що п. 8 Прикінцевих положень ГК України позичальники звільняються від сплати неустойки, штрафу, пені, з огляду на наступне.

Дійсно, законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» №691-IX від 16.06.2020, були внесені зміни до розділу IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України та доповнено п. 8 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду постановою від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 зробив наступний правовий висновок: «Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.»

Відтак, проценти річні нараховані згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, не є неустойкою та не мають штрафного характеру, оскільки мають іншу правову природу, проценти річні є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, а тому п. 8 Прикінцевих положень ГК України не звільняє позичальника від обов`язків сплати на користь позикодавця процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на наведене, відсотки річних за Договорами про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 19/06 від 19.06.2020 та № 17/08 від 17.08.2021 нараховані ТОВ Каміон-68 та визнані судом першої інстанції, у повній відповідності до вимог чинного законодавства України.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 08.02.2022 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 08.02.2022 у справі №916/183/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.09.2022.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Поліщук Л.В.