СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Харків Справа № 917/1273/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Попков Д.О. , суддя Стойка О.В.

без участі представників сторін,

розглянувши апеляційну скаргу Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (вх.№3906П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 17.11.2021

у справі №917/1273/21 (суддя Погрібна С.В., повний текст рішення підписано 17.11.2021)

за позовом Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості, м. Кременчук,

до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, м. Кременчук,

про стягнення 71.122,92 грн суми виплаченого забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про стягнення суми забезпечення, що виплачена гр. ОСОБА_1 в розмірі 71.122,92 грн.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.01.2021 у справі №917/1273/21 позов задоволено в повному обсязі; присуджено до стягнення з Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області на користь Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості суму виплаченого забезпечення у розмірі 71.122,92 грн та 2.270,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення повністю та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим відповідачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що громадянина ОСОБА_1 за рішенням суду було поновлено на роботі та сплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, отже стягнення грошових коштів за даним позовом призведе до подвійної відповідальності відповідача, що суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2021 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Стойка О.В., Попков Д.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху, але після усунення недоліків, що стали підставою для залишення апеляційної скарги без руху, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості на рішення Господарського суду Полтавської області від 17.11.2021 у справі №917/1273/21; встановлено позивачу строк до 07.02.2022 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання; ухвалено розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Станом на момент розгляду справи позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

В ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи,

13.03.2014 громадянина ОСОБА_1 було призначено на посаду керівника (начальника) управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, якого 29.02.2016 за розпорядженням заступника голови комісії з припинення діяльності Автозаводської районної в місті Кременчуці ради та її виконавчих органів було звільнено з посади у зв`язку з ліквідацією установи, відповідно до п.1 ч.1ст.40 КЗпП України.

01.03.2016 ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості із заявою про надання йому статусу безробітного, а також з особистою заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю з виплатою допомоги по безробіттю, за результатами чого відповідно до ч.1 ст.43 Закону України «Про зайнятість населення», останньому було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю з 30.03.2016, в зв`язку з отриманням компенсаційних виплат при звільненні, що підтверджується персональною карткою центру зайнятості (а.с. 5-8)

09.12.2016 постановою Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області було частково задоволено позов ОСОБА_1 : визнано протиправною бездіяльність Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, після закінчення повноважень за виборною посадою попередньої роботи на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, або надання іншої рівноцінної посади; зобов`язано Виконком Кременчуцької міської ради Полтавської області поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Виконкому Кременчуцької міської ради, або надати іншу рівноцінну посаду; стягнуто з Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 09.12.2016 в сумі 79.012,80 грн; стягнуто з Виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5.000,00 грн; стягнуто з виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги в сумі 1.000,00 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду по справі №524/3957/16-а від 18.04.2017, залишеною без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.02.2021, постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.12.2016 по справі №524/3957/16-а скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність Міського голови м. Кременчука щодо ненадання ОСОБА_1 після закінчення повноважень за виборною посадою попередньої роботи на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, або надання іншої рівноцінної посади.

- зобов`язано Міського голову м. Кременчука поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, або надати іншу рівноцінну посаду;

- стягнуто з Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь гр. ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 09.12.2016 в сумі 79.012,80 грн;

- стягнуто з Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь гр. ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги в сумі 1.000,00 грн,

- в задоволенні позовної вимоги про стягнення з Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь гр. ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 500.000,00 грн - відмовлено.

Розпорядженням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №520-КВ від 30.11.2017, гр. ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області.

Як зазначав в позовній заяві позивач, в період перебування на обліку в Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості з 30.03.2016 по 24.03.2017 гр. ОСОБА_1 була призначена та виплачена допомога по безробіттю на загальну суму 71.122,92 грн., що підтверджується доданими до позовної заяви документами, а саме: копією довідки про дохід гр. ОСОБА_1 за вказаний період, копіями платіжних доручень та відомостей виплат за видами забезпечення міського центру зайнятості перерахування коштів до банку.

Причиною звернення позивача до господарського суду стало те, що Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області порушило вимоги ч.4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та не сплатило у встановленому порядку суму виплаченого Кременчуцьким міськрайонним центром зайнятості забезпечення та вартості наданих соціальних послуг гр. ОСОБА_1 у зв`язку із поновленням його на роботі за рішенням суду на підставі частини 4 статті 35 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, яким задовольнив позовну заяву в повному обсязі, посилався на положення статей 7, 8, 16, 31, 34-36 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, статей 1, 2, 43, 44, 45 Закону України Про зайнятість населення, пункту 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 №198. Висновки суду мотивовані тим, що відповідач у розумінні Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття є роботодавцем гр. ОСОБА_1 , якого за рішенням суду поновлено на посаді, а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у зв`язку із поновленням його на роботі за рішенням суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про зайнятість населення" відносини у сфері зайнятості населення регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону України "Про зайнятість населення" - безробітний особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Особи працездатного віку - особи віком від 16 років, які не досягли встановленого ст.Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку (п. 13 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення").

Відповідно до п.1 ч.1 ст.43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині 1 цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (ч.2 ст.43 Закону України "Про зайнятість населення").

Положенням п.2 ч.1 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та цього Закону.

Відповідно до п.1, 8 ч.1 ст.1 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття; страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Видом забезпечення за цим Законом є, зокрема, допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності (ч.1 ст.7 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття).

Відповідно до положень частини 1 ст.7, ст. 8 та п.1 ч.2 ст.16 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, який є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією, кошти якого не включаються до складу Державного бюджету України.

Як вже було зазначено, на підставі особисто поданої гр. ОСОБА_1 заяви, відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення", ч.ч. 1, 3, 4 ст. 22 та ч. 1 ст. 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" йому було надано статус безробітного та призначено виплата допомоги по безробіттю починаючи з 30.03.2016.

Але, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду по справі №524/3957/16-а від 18.04.2017, залишеною без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.02.2021, гр. ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, або зобов`язано надання іншої рівноцінної посади.

При цьому, під час перебування на обліку в Кременчуцькому міськрайонному ЦЗ з 30.03.2016 по 24.03.2017 гр. ОСОБА_1 була призначена та виплачена допомога по безробіттю на загальну суму 71.122,92 грн.

Пунктом 2 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 45 Закону України Про зайнятість населення реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Згідно з підпунктом 1 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 №792 Центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня: видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі.

Абзацом 7 ч.1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абзац 2 частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

Отже, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягнути з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №902/291/17, постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №914/2087/17, від 06.07.2018 у справі №921/220/17-г/16, від 09.07.2018 у справі №914/1875/17.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.06.2019 № 945 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин та звернення із позовом), завдання з реалізації державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, соціального захисту від безробіття покладено на Державну службу зайнятості.

За змістом пунктів 1-3 розділу ІІІ цього Положення Державний центр зайнятості, який є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби, виконує повноваження безпосередньо та через регіональні центри зайнятості та їхні філії, базові центри зайнятості, забезпечуючи, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та Закону України Про зайнятість населення", а також стягнення відповідно до закону коштів Фонду, виплачених особам, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачених на надання соціальних послуг безробітним.

Аналіз зазначених вище положень дає підстави для висновку, що набуття Фондом права стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів і вартість наданих безробітному соціальних послуг та покладення на роботодавця обов`язку відшкодувати зазначені витрати Фонду Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" пов`язує з поновленням такої особи на роботі за рішенням суду, отже моментом виникнення цих права/обов`язку сторін спірних правовідносин є набрання законної сили відповідним судовим рішенням, а розмір витрат, що належить відшкодувати роботодавцю, визначається з урахуванням обставин виконання рішення про поновлення на роботі та дати припинення реєстрації, як безробітної, поновленої на роботі особи.

В пункті 54 постанови Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №917/462/20 зазначено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягнути з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а роботодавець - зобов`язаний відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції також бере до уваги доводи Верховного Суду України в в постанові від 23.02.2021 по справі №524/3957/16-а, в якій наголошено, що за приписами п.10 ч.4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів".

Частиною 4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що міський голова здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету, відповідно цього розпорядження про призначення на посаду гр. ОСОБА_1 , підписано безпосередньо міським головою та скріплено печаткою Виконкому.

Посадова інструкція заступника начальника управлінням з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, копія якої наявна в матеріалах справи, також свідчить про те, що начальник управління та його заступник призначаються і звільняються з посади міським головою (п. 1.2).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції зробив цілком обгрунований висновок, що в даному випадку работодавцем звільненого та поновленого на підставі судового рішення гр. ОСОБА_1 виступає саме Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області при очолюванні міського голови, і саме ця установа зобов`язана відшкодувати виплачену позивачем вказаній особі суму допомоги у зв`язку з безробіттям.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було надано доказів відшкодування позивачу виплаченої гр. ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, в зв`язку з цим, вимога позивача про відшкодування відповідачем 71.122,92 грн є обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апелянта щодо можливого подвійного стягнення суми, оскільки сума соціальної допомоги по безробіттю, виплачена позивачем гр. ОСОБА_1 та стягнення якої є предметом даного позову, підлягає відшкодуванню в порядку, встановленому статтями 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, що були присуджені гр. ОСОБА_1 на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду по справі №524/3957/16-а від 18.04.2017 в порядку частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто види юридичної відповідальності відповідача перед позивачем та перед безробітнім, є різними, що не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця міститься в постановах Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі №910/12913/17, від 22.03.2018р. у справі №914/913/17 та від 12.07.2018р. у справі №914/586/17.

Таким чином, допомога по безробіттю та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є різними видами відповідальності відповідача, оскільки мають різні правові підстави застосування.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які Сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Полтавської області від 17.11.2021 у справі №917/1273/21 без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає витрати за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 254, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статті 276, статті 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 17.11.2021 у справі №917/1273/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 06.09.2022

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка