ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Справа № 903/989/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача: Карплюк П.М. адвоката за довіреністю №28/12-13 від 28.12.2021

відповідача: Боричевського В.М. адвоката за довіреністю №13/18-1023 від 04.01.22

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 22.06.22р. суддею Вороняк А. С. о 16:01 у м.Луцьку, повний текст складено 04.07.22р. у справі № 903/989/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго"

про стягнення 5111038,92 грн

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство Національна енергетична компанія Укренерго звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго про стягнення 5111038,92 грн, з них 977488,93 грн пені, 228899,99 грн 3 % річних, 236764,19 грн інфляційних втрат, 3667885,81 грн штрафу.

При обґрунтуванні позовних вимог посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 0509-02041 від 04.06.2019 про надання послуг з передачі електричної енергії в частині своєчасної оплати даних послуг.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 22.06.22 у справі №903/989/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Волиньобленерго на користь Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго 61777,27 грн (шістдесят одна тисяча сімсот сімдесят сім гривень 27 коп.), з них: 41170,55 грн пені, 18472,84 грн - 3% річних, 2133,88 грн інфляційних втрат, а також 1544,22 грн (одна тисяча п`ятсот сорок чотири гривні 22 коп.) витрат по сплаті судового збору.

У позові про стягнення 5049261,65 грн, з них 3667885,81 грн штрафу, 936318,38 грн пені, 210427,15 грн 3 % річних, 234630,31 грн інфляційних втрат відмовлено.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст.ст. 11, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 627, 629, 901, 903 ЦК України, ст. 230 ГК України, ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», умови договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0509-02041 від 04.06.2019, Правила ринку затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 307, докази наявні в матеріалах справи, вказав, що відповідальність за неоплату послуги з передачі електричної енергії у вигляді 7% штрафу, може наставати лише за сукупності двох умов: наявність простроченої оплати після отримання акту приймання-передачі, і термін такого прострочення має становити більше 30 календарних днів. У даному випадку, за спірний період червень 2020 - червень 2021 відсутнє прострочення оплати з боку відповідача терміну понад тридцять календарних днів, а тому в силу п. 6.7 договору відсутні підстави для нарахування 7% штрафу.

Крім того, з посиланням на постанову Верховного Суду від 07.06.2022 у справі №910/3711/21 зауважив, що суми поетапної оплати на яких фактично ґрунтуються вимоги позивача, є фактично прогнозованими плановими обсягами надання послуги, але не є простроченою заборгованістю відповідача, на яку може бути нарахований штраф та пеня. А тому дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 3667885,81 грн та пені в сумі 936318,38 грн на прогнозовані планові обсяги надання послуги є безпідставними, а отже не підлягають задоволенню. Також, суд зазначив, що акти прийому-передачі за серпень, жовтень, листопад 2020, лютий, квітень-червень 2021 були оплачені з порушенням строку передбаченого п.6.5 договору, позивач правомірно нарахував пеню за порушення фактичних платежів в сумі 82341,10 грн.

Разом з тим, з посиланням на ст.ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013, постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19 суд врахувавши наведені обставини, принципи справедливості, добросовісності та розумності, що договір відповідачем виконано в повному обсязі, приймаючи до уваги подані відповідачем докази, прийшов до висновку про зменшення розміру пені в сумі 82341,10 грн на 50% та її стягнення в розмірі 41170,55 грн (виходячи з розрахунку: 82341,10 грн пені х 50% = 41170,55 грн пені). У зв`язку із зменшенням судом розміру заявленого до стягнення 82341,10 грн пені на 50% в позові про стягнення 41170,55 грн пені (82341,10 41170,55) слід відмовити.

Також, з посиланням на ст. 625 ЦК України, вказав, що перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку про вірність здійсненого розрахунку та правомірність заявлених до стягнення (за фактичні платежі) 2133,88 грн інфляційних втрат та 18472,84 грн 3% річних на здійснені з простроченням фактичні платежі.

Щодо нарахованих позивачем інфляційних втрат в сумі 234630,31 грн та 3 % річних в сумі 210427,15 грн на поетапну оплату, яка є фактично прогнозованими плановими обсягами надання послуги, але не є простроченою заборгованістю відповідача, на яку може бути нараховано інфляційні втрати та 3 % річних, то дані є безпідставними та не підлягають стягненню з відповідача.

Клопотання відповідача про зменшення на 95 % нарахованих позивачем 3% річних відхилив, оскільки підстав зменшувати цю суму суд не знайшов (її розмір і так мінімальний), в протилежному випадку буде порушений баланс інтересів боржника та кредитора, а справедлива сатисфакція на користь останнього, стає примарною та не відповідатиме загальним уявленням про справедливість, доброчесність та об`єктивність.

За наведеного, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 61777,27 грн, з них: 41170,55 грн пені, 18472,84 грн - 3% річних, 2133,88 грн інфляційних втрат, у задоволенні позову в частині стягнення 5049261,65 грн, з них 3667885,81 грн штрафу, 936318,38 грн пені, 210427,15 грн 3 % річних, 234630,31 грн інфляційних втрат відмовити.

Не погодившись із винесеним рішенням, скаржник звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду Волинської області від 22.06.2022 по справі №903/989/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго до Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго" щодо стягнення 5049261,65 грн, з них 3667885,81 грн штрафу, 936318,38 грн пені, 210427,15 грн 3 % річних, 234630,31 грн інфляційних втрат. У цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго" на користь Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго 5049261,65 грн, з них 3667885,81 грн штрафу, 936318,38 грн пені, 210427,15 грн 3 % річних, 234630,31 грн інфляційних втрат та стягнути пеню за прострочення фактичних платежів у повному обсязі у розмірі 82 341,10 грн, яка була зменшена на 50% на розсуд суду.

Вважає, що рішення суду першої інстанції суперечить положенням Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, ЗУ "Про ринок електричної енергії", умовам Договору (розділам 4 і 6 останнього). Постановляючи рішення суд не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, не врахував умови договору та додаткових угод виходячи з наступного.

Так, з посиланням на ст.ст. 509, 627, 629 ЦК України, вказує, що суд не врахував, що відповідач підписавши договір № 0509-02041 від 04.06.2019 та додаткові угоди до договору, добровільно взяв на себе обов`язок зі сплати планових платежів (п. 6.2) та фактичних платежів (п. 6.5) який є обов`язковим до виконання сторонами. Відтак, позивач (скаржник) вважає стягнення пені, штрафу 3% річних та інфляційних втрат за неналежне виконання зобов`язання щодо оплати планових платежів згідно договору законним і обґрунтованим способом захисту порушеного права відповідно до ч.2 ст.20 ГК України, згідно якої Права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються судом шляхом: відшкодування збитків, застосування штрафних санкцій, установлення, зміни і припинення господарських правовідносин, відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, присудження до виконання обов`язку в натурі тощо.

Вважає, що фактично суд першої інстанції наголошуючи лише про обов`язок оплати фактичних платежів згідно п. 6.5 договору (можливість застосування штрафних санкцій у разі неналежного виконання), цим позбавив позивача (скаржника) права захисту порушеного права відповідно до ч.2 ст.20 ГК України, щодо застосування штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язання щодо оплати планових платежів згідно п.6.2 договору.

З посиланням на п. 6.7. договору та п. 5.7. Типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, на думку скаржника, безпідставними, хибним та таким, що не відповідає умовам договору є твердження суду, що штраф та пеня нараховується за прострочення оплати наданої послуги тільки згідно п. 6.5. договору, а не за порушення строків внесення поетапної планової вартості послуги відповідно до п. 6.2. договору.

Крім того, з посиланням на ст.ст. 901, 903 ЦК України зазначає, що технологічно надання послуги з передачі електричної енергії є безперервним процесом, що здійснюється протягом всієї дії договору, (тобто кожен плановий платіж згідного п 6.2 договору оплачується уже за фактично надану послугу), а тому, думка суду про те, що поетапна оплата планових платежів є фактично прогнозованими плановими обсягами надання послуги є хибною та безпідставною оскільки у наявному випадку йде мова про оплату вже наданої послуги згідно умов договору.

Також, з посиланням на ст.ст. 509, 524, 533-535, 625 ЦК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, вказує, що порушення строків (розмірів) сплати платежів планової вартості послуги є грошовим зобов`язанням відповідача, яке він повинен виконувати згідно умов договору та за порушення якого повинен нести господарсько - правову відповідальність встановлену як договором так і чинним законодавством України, зокрема як в частині сплати пені, штрафу так і сплати інфляційних втрат та 3% річних згідно із ст. 625 Цивільного кодексу України, а тому твердження суду, що у відповідача згідно умов договору є лише обов`язок здійснювати оплату фактично наданої послуги на підставі акту приймання- передачі, що передбачений п. 6.5. договору, не відповідає умовам договору та наведеним вище положенням чинного законодавства та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Разом з тим з посиланням на п. 6.7. договору, ст. 549 610, 611, 612 ЦК України, ст.ст. 193, 216, 230 ГК України, зазначає, що штрафні санкції нараховані відповідачу у зв`язку з невиконанням порядку розрахунків згідно п. 6.2 договору є правомірними, не суперечать умовам цього договору та чинному законодавству України, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, з посиланням на постанову Верховного Суду у справі №924/709/17, ст.ст. 5, 33, 37, 62, 63, 65 Закону України «Про ринок електричної енергії», інші справи зі стягнення з НЕК «Укренерго» штрафних санкцій, зауважує, що не погоджується із зменшенням розміру пені, оскільки не є обґрунтованим і фактично заохочує до порушення зобов`язань з оплати послуг з передачі електричної енергії та сприяє завданню збитків позивачу, безвідповідальному ставленню користувачів послуг до виконання договірних зобов`язань, розбалансуванню розрахунків на ринку електричної енергії та подальшому зниженню платіжної дисципліни.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до цілком обґрунтованого висновку, що суми поетапної оплати, на яких фактично ґрунтуються вимоги позивача, є фактично прогнозованими плановими обсягами надання послуги, але не є простроченою заборгованістю відповідача, на яку може бути нарахований штраф та пеня. Зокрема, на підтвердження своєї позиції посилається на постанову Верховного Суду від 07.06.2022 у справі №910/3711/21. Крім того, погоджується із зменшенням судом першої інстанції розміру штрафних санкцій на 50%. Просить залишити апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Національна енергетична компанія „Укренерго без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати частково рішення Господарського суду Волинської області від 22.06.2022 по справі №903/989/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго до Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго" щодо стягнення 5049261,65 грн, з них 3667885,81 грн штрафу, 936318,38 грн пені, 210427,15 грн 3 % річних, 234630,31 грн інфляційних втрат. У цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства "Волиньобленерго" на користь Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго 5049261,65 грн, з них 3667885,81 грн штрафу, 936318,38 грн пені, 210427,15 грн 3 % річних, 234630,31 грн інфляційних втрат та стягнути пеню за прострочення фактичних платежів у повному обсязі у розмірі 82 341,10 грн.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить залишити апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Національна енергетична компанія „Укренерго без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.06.2019 між Державним підприємством Національна енергетична компанія Укренерго (оператор системи передачі/ОСП) та Приватним акціонерним товариством Волиньобленерго (користувач) укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії від № 0509-02041 (далі договір) (а.с.95-107).

Згідно п. 1.1 договору ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга) відповідно до умов цього договору, а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 4.1 договору для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуги:

-плановий обсяг послуги визначається на основі наданих користувачем і погоджених ОСП повідомлень щодо планового обсягу передачі електричної енергії на розрахунковий місяць;

-визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється на підставі даних щодо погодинних обсягів передачі електроенергії по точках комерційного обліку, які зареєстровані за відповідним Користувачем (додаток 2). З цією метою використовуються дані обліку Адміністратора комерційного обліку та ЕІС користувача.

Відповідно до п. 5.1 договору планова та фактична вартість послуги (грн) за цим Договором визначається шляхом множення планового та фактичного обсягу (МВт-год) за розрахунковий період на тариф на послугу, затверджений регулятором (грн/МВт-год).

Пунктом 6.2 договору установлено поетапний порядок здійснення розрахунку:

- 1 платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості послуги, визначеної згідно з пунктом 4 цього договору. Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості послуги, яка визначена згідно з пунктом 4, у кожен з наступних періодів: 2 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового періоду; 3 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового періоду; 4 платіж - з 16 до 20 числа розрахункового періоду; 5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця.

При цьому розмір оплати в указані періоди повинен бути не меншим планової вартості послуг, яка визначена згідно з пунктом 4, на 5 днів наперед.

Відповідно до пункту 6.3 договору у разі зміни планових обсягів послуги протягом розрахункового місяця користувач:

- передає ОСП письмове факсимільне повідомлення про зміну обсягів послуги не менше ніж за 2 робочі дні до моменту очікуваної зміни планових обсягів послуги;

- сплачує вартість послуги до дати очікуваного перевищення запланованих обсягів послуги або зменшує останній/останні планові платежі на відповідну суму у разі зменшення запланованих обсягів послуги.

Згідно п. 6.5 договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з моменту та на підставі отримання акту приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих виконавцем або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою "Системи управління ринком", з використанням електронно-цифрового підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документ в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п. 6.6 договору у разі виникнення розбіжностей за отриманим від ОСП за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги, користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі послуги вартість послуги шляхом направлення ОСП повідомлення протягом 5 робочих днів з моменту отримання акта. Процедура оскарження не звільняє користувача від платіжного зобов`язання у встановлений договором термін. Якщо користувач не надає ОСП повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнято без розбіжностей.

Пунктом 6.7 договору передбачено, що у випадку порушення користувачем термінів розрахунку ОСП має право нарахувати пеню у розмірі 0,1% (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Пеня нараховується до повного виконання користувачем своїх зобов`язань. За прострочення зазначеного терміну понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу. У разі якщо фактичний обсяг оплати користувачем послуги перевищує суму, зазначену в акті приймання-передачі наданої послуги, ОСП (за заявою користувача) протягом 5 банківських днів з дня отримання заяви повертає користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів. У разі недотримання ОСП цих термінів користувач має право нарахувати пеню у розмірі 0,1 % від суми коштів (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня), що підлягають поверненню, за кожен день прострочення. Пеня нараховується до повного виконання ОСП зобов`язань щодо повернення коштів. За прострочення зазначеного терміну понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % від суми коштів, що підлягають поверненню.

Згідно підпункту 1 пункту 7.1 договору ОСП має право отримувати від користувача своєчасну оплату за послугу. Цьому праву ОСП кореспондує встановлений підпунктом 3 пункту 9.3 договору обов`язок користувача здійснювати вчасно та у повному обсязі оплату за послугу на умовах, визначених цим Договором.

Однак, як зазначає позивач, відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за договором № 0509-02041 від 04.06.2019 про надання послуг з передачі електричної енергії в частині своєчасної оплати даних послуг, що слугувало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення з відповідача 5111038,92 грн, з них 977488,93 грн пені, 228899,99 грн 3 % річних, 236764,19 грн інфляційних втрат, 3667885,81 грн штрафу.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України установлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не установлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України установлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Виходячи з аналізу п. 6.5 договору судом встановлено, що саме в акті приймання-передачі послуги вказується вартість фактично наданої послуги, обсяг попередніх оплат і сума, яка підлягає оплаті або переплата, як різниця між вартістю фактично отриманої послуги та сумою попередніх оплат.

Отже, колегія суддів відзначає, що саме з дати отримання відповідного акту виникає обов`язок здійснити оплату протягом трьох банківських днів на суму, зазначену у акті.

Під час розгляду справи, з пояснення сторін, судом було встановлено, що на виконання та в межах укладеного між сторонами договору щомісяця проводились оплати 5 планових попередніх платежів, а також оплата по факту по закінченню розрахункового місяця. При цьому вказані платежі є окремими зобов`язаннями. У той же час оплата по факту може як настати, так і ні, якщо фактичний обсяг послуги виявиться меншим, ніж було заплановано та оплачено Користувачем.

Із редакції пункту 6.5 договору вбачається, що саме в акті зазначається вартість фактично наданої послуги, обсяг попередніх оплат і сума яка підлягає оплаті (або переплата), як різниця між вартістю фактично отриманої послуги та сумою попередніх оплат. Виходячи з цього, саме з дати отримання відповідного акту виникає обов`язок здійснити оплату протягом 3 банківських днів на суму вказану в акті.

Відповідно до п. 1.7.1. Правил ринку затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 N 307, учасник ринку, крім ОСП, ОР та гарантованого покупця, набуває статусу "Переддефолтний", зокрема, якщо учасник ринку не здійснив оплату послуги з передачі електричної енергії у строк понад 30 календарних днів з дати отримання акта приймання-передачі послуги.

Таким чином, у Правилах ринку у відносинах між позивачем, як ОСП, та відповідачем, як постачальником електричної енергії прив`язка здійснена саме до акта приймання-передачі послуги. Згідно з п. 6.5 договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги з передачі електричної енергії протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі приймання-передачі послуги з передачі електричної енергії, який ОСП надає Користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Отже, даний акт надсилається Позивачем у наступному розрахунковому періоді з фактичними даними про споживання контрагентами Постачальника.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідальність за неоплату послуги з передачі електричної енергії у вигляді 7% штрафу, може наставати лише за сукупності двох умов: наявність простроченої оплати після отримання акту приймання-передачі, і термін такого прострочення має становити більше 30 календарних днів.

З наявних у справі доказів, а також із пояснень сторін судом встановлено, що акти приймання-передачі послуги відповідачем: за червень 2020 року від 30.06.2020 отримано - 22.07.2020, оплачено - 17.07.2020; за липень 2020 від 31.07.2020 отримано 20.08.2020, оплачено 14.08.2020; за серпень 2020 від 31.08.2020 отримано 21.09.2020, оплачено 30.09.2020 (з простроченням 5 днів); за вересень 2020 від 30.09.2020 отримано 02.11.2020, оплачено 30.10.2020; за жовтень 2020 від 31.10.2020 отримано 20.11.2020, оплачено 30.11.2020 (з простроченням 4 дні); за листопад 2020 від 30.11.2020 отримано 28.12.2020, оплачено 11.01.2021 (з простроченням 10 днів); за грудень 2020 від 31.12.2020 отримано 25.01.2021, оплачено 29.01.2021; за січень 2021 від 31.01.2021 отримано 22.02.2021, оплачено 26.02.2021; за лютий 2021 від 28.02.2021 отримано 22.03.2021, оплачено 31.03.2021 (з простроченням 5 днів); за березень 2021 від 31.03.2021 отримано 26.04.2021, оплачено 30.04.2021; за квітень 2021 від 30.04.2021 отримано 21.05.2021, оплачено 31.05.2021 (з простроченням 4 дні); за травень 2021 від 31.05.2021 отримано 22.06.2021, оплачено 30.06.2021 (з простроченням 4 дні); за червень 2021 від 30.06.2021 отримано т 19.07.2021, оплачено 30.07.2021 (з простроченням 7 днів).

Також між сторонами було підписано акти коригування: від 23.09.2020 до акту від 29.02.2020 приймання-передачі, який отримано відповідачем 30.09.2020, оплачено 21.10.2020 (з простроченням 15 днів); від 29.09.2020 до акту від 31.03.2020 приймання-передачі, який отримано відповідачем 16.10.2020, оплачено 29.10.2020 (з простроченням 7 днів); від 21.12.2020 до акту від 31.07.2020 приймання-передачі, який отримано відповідачем 04.01.2021, оплачено 20.01.2021 (з простроченням 12 днів).

За наведеного, слід вказати, що за спірний період червень 2020 - червень 2021 у користувача відсутнє прострочення розрахунків згідно актів приймання-передачі більше ніж 30 календарних днів, а тому в силу п. 6.7 договору відсутні підстави для нарахування 7% штрафу.

Крім того, як зазначено вище, п. 6.5 договору зобов`язує користувача здійснити розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з моменту та на підставі отримання акту приймання-передачі послуги.

Порушення указаного терміну передбачає можливість нарахування пені у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 6.7 договору).

Таким чином, суми поетапної оплати на яких фактично ґрунтуються вимоги позивача, є фактично прогнозованими плановими обсягами надання послуги, але не є простроченою заборгованістю відповідача, на яку може бути нарахований штраф та пеня.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 07.06.2022 по справі №910/3711/21. При цьому, колегія суддів врахувавши висновки Верховного Суду, зазначає, що наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про правомірність нарахування штрафу у розмірі 3667885,81 грн та пені в сумі 936318,38 грн на прогнозовані планові обсяги надання послуги.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 3667885,81 грн та пені в сумі 936318,38 грн на прогнозовані планові обсяги надання послуги є безпідставними, а отже не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені за актами прийому-передачі за серпень, жовтень, листопад 2020, лютий, квітень-червень 2021 колегія суддів зауважує, що останні були оплачені з порушенням строку передбаченого п.6.5 договору, а тому позивач правомірно нарахував пеню за порушення фактичних платежів в сумі 82341,10 грн.

Так само за вказаний період підлягає нарахуванню в силу ч. 1 ст. 625 ЦК України сума інфляційних витрат та 3% річних.

Тому, перевіривши розрахунки здійснені судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає його правильним та арифметично вірним, а тому погоджується із висновком про правомірність заявлених до стягнення (за фактичні платежі) 2133,88 грн інфляційних втрат та 18472,84 грн 3% річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Щодо нарахованих позивачем інфляційних втрат в сумі 234630,31 грн та 3 % річних в сумі 210427,15 грн на поетапну оплату, яка є фактично прогнозованими плановими обсягами надання послуги, але не є простроченою заборгованістю відповідача, на яку може бути нараховано інфляційні втрати та 3 % річних, то дані є безпідставними та не підлягають стягненню з відповідача, відтак правомірно відхилені місцевим судом.

Доводи скаржника про не наведення судом першої інстанції правового обґрунтування відмови у задоволенні заявлених позивачем інфляційних втрат в сумі 234630,31 грн та 3 % річних в сумі 210427,15 грн не заслуговує на увагу, оскільки судом було зазначено, що вони розраховуються за таким же принципом, що і штраф та пеня.

Вирішуючи питання за клопотанням відповідача щодо зменшення розміру підставної суми пені, слід вказати наступне.

Так, як убачається із матеріалів справи, відповідач звернувся до місцевого господарського суду із клопотанням про зменшення штрафних санкцій та 3% річних на 95%. В обґрунтування зазначеного клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та 3% річних вказує, що неможливість вчасно проводити оплату наданих послуг з передачі електричної енергії НЕК „Укренерго була зумовлена об`єктивними чинниками, які не залежали від дій чи волевиявлення відповідача, - а наявністю значної суми заборгованості ТОВ „Волиньелектрозбут та ДП „Укрінтернерго (що є постачальником „останньої надії) за надані відповідачем послуги з розподілу електроенергії. У свою чергу, заборгованість вказаних боржників відповідача виникла також у зв`язку з запровадженням Урядом карантину на території України та встановленням законодавчої заборони на відключення боржників, що в сукупності призвело до значного погіршення платіжної дисципліни на ринку електричної енергії. Відповідач не здійснював злісного ухилення від виконання своїх обов`язків по сплаті платежів по договору, а здійснював їх по мірі власної фінансової можливості без великих періодів прострочення.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою статті 551 ЦК України.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18).

Разом з тим, слід вказати, що правова позиція Верховного Суду Щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

В постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №922/1608/19 викладена правова позиція про те, що зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Як убачається зі змісту рішення у справі, місцевий господарський суд, зменшуючи на 50% розмір пені, на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, установив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, судом враховується, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, крім пені, 3% річних та інфляційні втрати.

Доводи скаржника про те, що зменшення судом розміру пені завдає йому збитків, і при зменшенні пені суд не дослідив негативні наслідки, спричинені позивачеві, колегія суддів зазначає, що відповідно до норм статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, між тим, під час вирішення даного спору, позивачем не надано, а відтак матеріали справи не містять доказів, які підтверджують наявність у позивача збитків, які б були спричинені простроченням саме відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вказує, що суд першої інстанції врахував, також, майнові інтереси позивача, оскільки зменшив розмір неустойки саме на 50%, а не на 95% та відмовив у зменшенні нарахованих 3% річних, як просив відповідач, що, в свою чергу, спростовує доводи апеляційної скарги про зворотнє.

Таким чином, суд першої інстанцій, у вирішенні питання про зменшення нарахованої до стягнення суми пені, правомірно врахував, що період прострочення відповідача був незначним (4-15 днів), сума основного боргу відповідачем сплачена повністю, доказів заподіяння збитків позивачу простроченням оплати не подано, а тому прийшов до висновку про зменшення розміру пені в сумі 82341,10 грн на 50% та її стягнення в розмірі 41170,55 грн (виходячи з розрахунку: 82341,10 грн пені х 50% = 41170,55 грн пені).

За наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про зменшенням розміру заявлено до стягнення 82341,10 грн пені на 50%, а тому в позові про стягнення 41170,55 грн пені (82341,10 41170,55) слід відмовити.

При цьому, колегія суддів погоджується із відхиленням судом першої інстанції клопотання відповідача про зменшення на 95 % нарахованих позивачем 3% річних, оскільки відсутні підстави для їх зменшення (їх розмір і так мінімальний), в протилежному випадку буде порушений баланс інтересів боржника та кредитора, а справедлива сатисфакція на користь останнього, стає примарною та не відповідатиме загальним уявленням про справедливість, доброчесність та об`єктивність.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення 61777,27 грн, з них: 41170,55 грн пені, 18472,84 грн - 3% річних, 2133,88 грн інфляційних втрат, а у задоволенні позову в частині стягнення 5049261,65 грн, з них 3667885,81 грн штрафу, 936318,38 грн пені, 210427,15 грн 3 % річних, 234630,31 грн інфляційних втрат відмовити.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 22.06.2022 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Волинської області від 22.06.22 у справі № 903/989/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 22.06.22 у справі № 903/989/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу №903/989/21 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "09" вересня 2022 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.