АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/329/21(916/2710/21)

Південно-Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

арбітражний керуючий Бова Д.В. - особисто;

від ОСОБА_1 - адвокат Ставніченко М.В.

від ОСОБА_2 - адвокат Самох М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу арбітражного керуючого Бови Дар`ї Володимирівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 29.12.2021

по справі №916/329/21(916/2710/21)

за позовом арбітражного керуючого Бови Дар`ї Володимирівни

до ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2

про визнання недійсним договору іпотеки №126 від 29.01.2020

В межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ"

ВСТАНОВИВ

У вересні 2021 арбітражна керуюча Бова Д.В. звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки від 29.01.2020р., укладеного між гр. ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" недійсним.

В обґрунтування позивних вимог позивач зазначив, оскільки на дату укладання договору іпотеки Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" уже мало ознаки критичної неплатоспроможності, збитковості та не могло самостійно погашати наявну заборгованість перед кредиторами. А тому, на думку розпорядника майном, істинною метою укладання вказаного вище договору іпотеки було виведення майна Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" та зменшення активів підприємства, за рахунок яких можливо було б погасити заборгованість перед кредиторами.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.12.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач у підтвердження викладених доводів не надав будь-яких доказів, які вказували б на те, що станом на 29.01.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" не могло виконати зобов`язання перед кредиторами, строк виконання яких на дату укладення договору іпотеки настав. До матеріалів справи не надано доказів проведення аналізу фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ", яким встановлено неплатоспроможність Позивача та не надано доказів наявності простроченої заборгованості перед кредиторами Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ".

На переконання суду першої інстанції, позивачем не доведено, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторного правочину. Наявність ознак фіктивності правочину та відповідно - недійсності оспорюваного договору іпотеки належними та допустимими доказами позивачем також не доведено.

З приводу посилання позивача на відсутність доказів передачі грошових коштів за договором позики, суд першої інстанції зазначив, що саме пунктами Договору позики сторони підтверджують передачу грошових коштів та відсутність претензій щодо розрахунків.

Не погоджуючись з цим рішенням, арбітражна керуюча Бова Д.В. звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 29.12.2021 у справі №916/329/21(916/2710/21) повністю та ухвалити в цій справі нове рішення про задоволення у повному обсязі вимог про визнання недійсним договору іпотеки.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення постановлене судом першої інстанції із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а окрім того, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають встановленим обставинам справи з огляду на наступне.

Так, за твердженням апелянта, на дату укладання договору іпотеки ТОВ «Белрум» фактична передача майна в іпотеку з метою забезпечення виконання особистих зобов`язань засновника/керівника, з умовами звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди іпотекодавця, була здійсненна з наміром саме виведення активів ТОВ «Белрум» та непогашення заборгованості перед кредиторами.

Скаржник зазначає, що докази, на відсутність яких послався суд при постановленні оскаржуваного рішення, фактично були наявні в суду. Так, розпорядником майна суду було надано звіт про аналіз фінансово-господарської діяльності з фінансовою звітністю ТОВ «Белрум», у якому було викладені обставини щодо стану цього товариства, в основній справі про банкрутство.

Також апелянт відзначає, що у матеріалах справи про банкрутство ТОВ «Белрум» містяться заяви кредиторів з вимогами до боржника, до яких додано відповідні докази на підтвердження заборгованості. Такі докази, за твердженням скаржника, були досліджені судом, який розглядав справу №916/329/21 (916/2710/21), оскільки саме цей суд, в однаковому складі, при винесенні постанови про визнання банкрутом ТОВ «Белрум» в рамках основної справи №916/329/21 від 10.11.2021 керувався аналізом фінансово-господарської діяльності ТОВ «Белрум» та визнаними цим же судом кредиторськими вимогами ТОВ «Хот-Сток» до боржника.

Отже, на переконання апелянта, обставини, які суд визнав як не встановлені, підтверджувались наявними в матеріалах основної справи про банкрутство та дослідженими судом доказами.

Відтак, апелянт вважає, що неподання доказів разом з позовною заявою розпорядником майна ТОВ «Белрум» не є порушенням тих норм, на які послався суд, оскільки це відповідає принципам процесуальної економії та концентрації справ саме в суді, який розглядає праву про банкрутство.

На думку апелянта, судом першої інстанції також не взято до уваги наявність ряду фактичних обставин справи, які в сукупності вказують на наявність ознак фраудаторності та недійсності договору іпотеки. Зокрема, на момент укладення оспорюваного правочину, боржник мав непогашену заборгованість перед кредиторами, а сам стан боржника був критичний та збитковий. Окрім того, трохи більше ніж за рік було відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Белрум». Отже, оспорюваний правочин було вчинено у підозрілий період.

Апелянт також вважає, що наявні обставини підтверджують фіктивність договору, так як сторони при його укладенні заздалегідь знали, що не буть його виконувати (зокрема ОСОБА_2 - не буде здійснювати погашення за договором позики), а ціллю укладення даного договору є лише виведення майна боржника в обхід погашення вимог вже існуючих кредиторів.

Зазначає апелянт й про те, що договір іпотеки є безоплатний, украдений для забезпечення особистих зобов`язань іншої особи, керівника боржника. При цьому, жодного розумного пояснення господарської мети такого договору, яким керувався ТОВ «Белрум» при вступі у ці правовідносини, на думку апелянта, немає.

За твердженням апелянта, положенням договору передбачено можливість позасудового стягнення на майно ТОВ «Белрум» іпотекодержателем. Такий спрощений порядок, на переконання апелянта, вказує на те, що сторони від самого початку намагались уможливити якнайлегше виведення майна з власності ТОВ «Белрум», що надалі і сталося.

Наголошує апелянт й на відсутності доказів на підтвердження передачі суми позики за договором та наявності сумнівів щодо джерела походження переданих ОСОБА_1 грошових коштів.

Посилаючись на приписи п. 66 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» апелянт зазначає, що операції між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягали фінансовому контролю, але його проведено не було, що вказує взагалі на можливість відсутності операції як такої, а не на недотримання вимог законодавства суб`єктом фінансового моніторингу, як на це вказав суд.

З огляду на наведене, на переконання апелянта, сукупність вищевказаних обставин дозволяє дійти висновку про недобросовісність сторін договору іпотеки, фраудаторність такого договору та спрямованість його на виведення майна з власності боржника.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №916/329/21(916/2710/21) за апеляційною скаргою арбітражного керуючого Бови Дар`ї Володимирівни на рішення Господарського суду Одеської області від 29.12.2021 та призначено справу до розгляду на 29.06.2022.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_1 зазначає, що позивач обґрунтовує власні доводи даними, які містяться в аналізі фінансового стану ТОВ «Белрум» та у заявах кредиторів позивача. Однак, вказані докази під час розгляду справи розпорядником майном ТОВ «Белрум» суду не надавались, про неможливість подання вказаних доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин, позивач суд письмово не повідомляв. В свою чергу, як вважає ОСОБА_1 , усні пояснення позивача про те, що вказані документи містяться у матеріалах справи про банкрутство ТОВ «Берум» не заслуговують на увагу та правомірно були відхилені судом, з огляду на приписи ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, та ч.ч. 2, 8 ст. 80 ГПК України.

Щодо передачі грошових коштів за договором позики, відповідач зазначає, що єдиним підтвердженням реальності передачі грошових коштів є договір позики.

На переконання відповідача, наявні матеріли справи та обставини підтверджують факт реальності укладання Договору іпотеки сторонами, реальність передачі грошових коштів, а також свідчить про те, що вказані правочини є дійсними, тобто такими, які спрямовані та настання реальних правових наслідків.

Судом апеляційної інстанції також отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заперечення наведені у відзиві збігаються з тими, що наведені у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та зводяться до незгоди із доводами викладеними у позовній заяві, їх необґрунтованості та згоду із висновками суду першої інстанції наведеними у оскаржуваному рішенні.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2022 у справі №916/329/21(916/2710/21) за апеляційною скаргою арбітражного керуючого Бови Дар`ї Володимирівни на ухвалу Господарського суду Одеської області від 29.12.2021 було оголошено перерву до 13.07.2022.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 у справі №916/329/21(916/2710/21) за апеляційною скаргою арбітражного керуючого Бови Дар`ї Володимирівни на ухвалу Господарського суду Одеської області від 29.12.2021 було оголошено перерву до 07.09.2022.

Під час судового засідання під 07.09.2022 апелянт підтримала вимоги за апеляційною скаргою та наполягала на її задоволенні.

Представники відповідача та третьої особи надали пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 29.01.2020 р. між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності діяла Маркунтович Олена Миколаївна (Позикоодержувач), укладено договір позики.

Відповідно до п. 1.1. якого, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі еквівалентному 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США 00 центів, що у національній валюті України на день підписання цього договору складає за офіційним курсом Національного банку України (1 долар США = 24,7207 грн.) 618 010 (шістсот вісімнадцять тисяч десять) грн. 00 коп., а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів у національній валюті, еквівалентну тому ж розміру у доларах США за офіційним курсом Національного банку України на день повернення позики, в порядку та терміни, передбачені цим Договором. Розрахунки між сторонами проводяться відповідно до діючого законодавства України.

Згідно п. 1.2 Договору позики, грошові кошти, які є предметом цього Договору, передані Позикодавцем та одержані Позичальником до підписання цього Договору. Своїми підписами під цим договором Сторони підтверджують факт передачі грошей та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру.

Пунктом 1.3. даного Договору сторони узгодили, що позика надається Позичальнику строком до 31.12.2020р. і підлягає поверненню Позичальником не пізніше вказаного строку, але з можливістю дострокового повернення, з пролонгацією цього терміну за згодою Сторін.

Відповідно до п. 1.3.2. своїм підписом на цьому Договорі, Позичальник підтверджує, що отримав всю суму позики, визначену у п. 1.1 цього Договору у повному обсязі особисто від Позикодавця до підписання цього Договору, жодних заперечень щодо факту отримання всієї суми позики від Позикодавця у Позичальника немає. Єдиним підтвердженням факту отримання коштів є цей Договір.

Згідно до п. 1.4. Договору сторони узгодили, що надана позика є безоплатною (безвідсотковою), тобто без мети отримання Позикодавцем прибутку (відсотків). Поверненню підлягає виключно сума, яка вказана у пункті 1.1. цього Договору. Прибутки, які можуть бути отримані Позичальником внаслідок використання грошових коштів, отриманих як позика, є його власністю і поверненню Позикодавцю не підлягає.

Пунктом 3.1. Договору позики встановлено, що Позикодавець надав Позичальнику всю суму позики до підписання цього Договору.

У пункті 3.2. Договору сторони узгодили, що передача грошей здійснюється готівкою. Вказану в п. 1.1 цього Договору суму грошових коштів я, Позичальник, отримав від Позикодавця повністю до нотаріального посвідчення цього Договору. Підписання мною Договору свідчить про те, що безвідсоткову зворотну позику у вигляді грошових коштів в сумі 618 010 (шістсот вісімнадцять тисяч десять) грн. 00 коп., що складає за курсом НБУ (1 долар США = 24, 7204 грн.) станом на 29.01.2020 року 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США 00 центів, мною отримано повністю та я свідчу про відсутність претензій до Позикодавця.

Згідно п. 4.1 Договору, сторони домовилися, що в якості забезпечення виконання зобов`язання за даним Договором одночасно з укладанням цього Договору, між Позикодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" укладається Договір іпотеки, предметом якого є забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним Договором шляхом застави нерухомого майна, зазначеного у п. 4.2 цього Договору, що посвідчується нотаріально.

Відповідно до п. 4.2 Договору, Сторони домовились, що виконання зобов`язання за цим Договором забезпечується Договором іпотеки, укладеним між Позикодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ", а саме - заставою (іпотекою) такого нерухомого майна:

- машиномісце № 220, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 23,6 кв.м.;

- машиномісце № 221, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 22,0 кв.м.;

- машиномісце № 222, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 17,9 кв.м.

Пунктом 4.3. Договору встановлено, що у разі, якщо Позичальник в строк до 31.12.2020 року не поверне Позикодавцю у повному обсязі суму грошей у розмірі 25 000, 00 доларів США, що у національній валюті України на день підписання цього договору складає за офіційним курсом Національного банку України (1 долар США = 24,7207 грн.) 618 010 (шістсот вісімнадцять тисяч десять) грн. 00 коп., Позикодавець набуває право звернення стягнення на нерухоме майно, зазначене у п. 4.2 цього Договору, у порядку, передбаченому договором іпотеки, що буде укладений між Позикодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" та чинним законодавством України, або за згодою Сторін строк повернення боргу може бути продовжений за нотаріально посвідченим Договором про внесення змін та доповнень. У випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань по поверненню позики, Позикодавець має право звернути стягнення на майно Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" у безспірному порядку на праві виконавчого напису нотаріуса.

Згідно п. 6.1. Договору він набуває чинності після його нотаріального посвідчення та діє до повного повернення позики та виконання Позичальником своїх обов`язків на користь Позикодавця у повному обсязі.

Відповідно до п. 9.1. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю всю суму позики в повному обсязі та терміни, передбачені цим Договором.

Пунктом 10.1. Договору визначено, що договір набуває юридичної сили з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно п. 10.2. Договору Позикодавець свідчить, що передає зазначену суму грошових коштів Позичальнику та укладає цей Договір за письмовою згодою дружини, ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено 15.01.2018р. Запольською В.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий №13.

Відповідно до п. 10.3. Договору, Позичальник свідчить, що набуває зазначену суму грошових коштів у Позичальника та укладає цей Договір за письмовою згодою дружини, ОСОБА_4 , що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено 23.08.2017р. ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, реєстровий №2075.

Пунктом 10.4 Договору визначено, що Позичальник - з однієї сторони, та Позикодавець - з другої сторони, стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у тому особам, що, зокрема: при укладанні Договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та свідомо приховані ними; Договір укладений ними у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного примусу, без будь-якого тиску на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним, не приховує інший правочин (не є удаваним).

На виконання вимог п. 4.1. Договору позики, 29.01.2021р. між ОСОБА_1 (Іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" (Іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, який зареєстрований в реєстрі за № 126 (далі - Договір іпотеки), відповідно до умов якого Іпотекодавець в забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2 (Боржник), що виникли за договором позики від 29.01.2020 року, зареєстрованого у реєстрі за № 125 (далі - Договір позики), передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: машиномісця № 220, 221, 222, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та належать йому на праві власності.

Відповідно до п. 1.1. даного Договору у разі невиконання Боржником зобов`язань за Договором позики, забезпечених іпотекою, Іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку Предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами Боржника.

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що за цим Договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Боржника за Договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. 29.01.2020 року зареєстровано у реєстрі за № 125, та всіх додаткових договорів до нього, у тому числі додаткових договорів, що будуть укладені в майбутньому щодо будь-яких змін умов Договору позики, в тому числі, але не виключно, стосовно збільшення розміру позики, зміни строку повернення позики, зміни штрафів (надалі - "Договір позики), згідно з яким Іпотекодержатель надав Боржнику позику в розмірі та строки, визначені договором позики, а Боржник зобов`язується на умовах, визначених в Договорі позики, повернути Іпотекодержателю позику в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США 00 центів, що у національній валюті України на день підписання цього договору складає 618 010 (шістсот вісімнадцять тисяч десять) гривень 00 копійок без нарахування відсотків, а також сплатити штрафи та пені, передбачені умовами Договору позики.

Пунктом 1.6. Договору іпотеки встановлено, що на термін дії цього Договору Предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні Іпотекодавця виключно за цільовим призначенням.

Згідно п. 2.4.3 Договору іпотеки у разі, коли в момент настання терміну виконання зобов`язань (закінчення строку, визначеного у зв`язку з моментом пред`явлення вимоги), забезпечених цим Договором, вони не будуть виконані, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п. 3.1 Договору Іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за договором позики і за цим Договором, яке виникає в Іпотекодержателя у випадку невиконання (часткового невиконання) Боржником своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем за договором позики та у випадках, передбачених цим Договором.

Пунктом 3.2. даного Договору встановлено, що Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" спосіб стягнення:

- на підставі рішення суду;

- на підставі виконавчого напису нотаріуса;

- згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому Договорі.

Іпотекодержатель розпочинає звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо протягом 30-ти календарних днів Іпотекодавцем не буде виконана вимога про усунення порушень або виконання порушеного Боржником Основного зобов`язання та/або умов цього Договору. Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається Іпотекодержателем у цій вимозі.

Відповідно до п. 4.1 Договору іпотеки, звернення стягнення на Предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

- продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку", для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною, яка визначається суб`єктом оціночної діяльності та зазначається у звіті про оцінку майна, що складається відповідно до вимог Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" або за згодою сторін, але не більше ринкової вартості предмету іпотеки, та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця;

- переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Пунктом 5.1 Договору іпотеки визначено, що цей Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання всіх зобов`язань за вказаним Договором та додатковими угодами до нього; у разі повного виконання зобов`язань за Договором позики до 31.12.2020 року, тобто до перебігу дії Договору позики, дія цього Договору припиняється з дати повного виконання зобов`язань.

У позовній заяві позивач зазначає, що у період з 05.12.2016р. по 09.02.2021р. засновником Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" був ОСОБА_2 . Посилаючись на аналіз фінансово-господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ", позивач зазначає, що у 2019р. Товариство майже не отримувало прибутку, зокрема показники ліквідності свідчать про критичний фінансовий стан підприємства. Значення показників ліквідності свідчать про погіршення фінансового стану кожний рік порівняно з попереднім. Підприємство не має достатніх джерел для погашення заборгованостей. За відсутності у підприємства ліквідних активів (грошових коштів та їх еквівалентів) цей показник для підприємства у 2018-2019 роках близький до нуля, а в 2020 році дорівнює нулю. Нормативне значення 0,2-0,35. Станом на 31.12.2019р. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" перед кредиторами складала уже більше 3 000 000, 00 грн.

Зокрема, заборгованість ТОВ "Берлум" перед ТОВ "Хот Сток" станом на 31.12.2019 року складає 1 445 000, 00 грн., що підтверджується заявою з кредиторськими вимогами. Заборгованість перед ТОВ "ТД "ОЖК" станом на 31.12.2019 року складала 1 550 000, 00 грн., що також підтверджується заявою з кредиторськими вимогами.

Позивач вважає, що на дату укладання договору іпотеки Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" уже мало ознаки критичної неплатоспроможності, збитковості та не могло самостійно погашати наявну заборгованість перед кредиторами. А тому, на думку розпорядника майном, істинною метою укладання вказаного вище договору іпотеки було виведення майна Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" та зменшення активів підприємства, за рахунок яких можливо було б погасити заборгованість перед кредиторами.

Безоплатний характер оспорюваного Договору свідчить про те, що внаслідок його укладення збільшилась поточна неплатоспроможність боржника та у співвідношенні із загальною сумою грошових зобов`язань боржника збільшилась частка, в якій виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами стало неможливим.

Позивач зазначає, що уклавши оскаржуваний договір іпотеки Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" фактично віддало майно в забезпечення виконання зобов`язань третьої особи при недостатності коштів для виконання вимог перед власними кредиторами і знаходячись в стані критичної неплатоспроможності. Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов`язання сплатити заборгованість за третю особу, що в результаті призвело до звернення стягнення на предмет іпотеки та вибуття майна боржника.

Таким чином, позивач вважає що оспорюваний договір іпотеки має ознаки фіктивності, та підлягає визнанню недійсним.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд не погодився із доводами позивача, визнав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Так, згідно зі ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Згідно з частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України, статтею 42 КУзПБ.

Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Так, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Колегія суддів зазначає, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься : момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може. (п. 157 постанови ВС КГС від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

Як вже було зазначено вище оспорюваний правочин укладено боржником 29.01.2020.

В той же час, ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.04.2021 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "БЕЛРУМ".

Відтак, спірний правочин купівлі-продажу укладено в межах підозрілого періоду.

Наявними матеріалами справи про банкрутство ТОВ "БЕЛРУМ", зокрема заявами ТОВ «Хот Сток» та ТОВ «Одесторг» з грошовими вимогами до боржника, підтверджується, що станом на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу боржник мав заборгованість перед вказаними товариствами, зокрема заборгованість перед ТОВ «Хот Сток» станом на 31.12.2019 складала 1 445 000,00 грн, ТОВ «Одесторг» станом на 31.12.2019 складала 660 000,00 грн.

Наведене також встановлено в ухвалі Господарського суду Одеської області від 12.04.2021, якою відкрито провадження у справі про банкрутство на визнано вимоги кредиторів до боржника.

Також, станом на час укладення спірного договору, на розгляду Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/1470/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ОЛІЙНО-ЖИРОВА КОПМАНІЯ" до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЛРУМ» про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.09.2020 року у справі 916/1470/20, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 року, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЛРУМ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ОЛІЙНО-ЖИРОВА КОПМАНІЯ" заборгованість за договором цільової поворотної фінансової допомоги №01/04/19-2-ФД від 01.04.2019 у розмірі у розмірі 1 550 000грн., пеню у розмірі 33 540, 98грн., штраф у розмірі 155 000 грн., інфляційні витрати у розмірі 11 986, 66 грн., 3% річних у розмірі 5 590, 16 грн., 26 341, 77 грн. витрат на сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн.

Вподальшому, на підставі зокрема й вищевказаного рішення, Господарським судом Одеської області у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕЛРУМ» ухвалою від 04.08.2021 визнано конкурсні грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "ОЛІЙНО-ЖИРОВА КОПМАНІЯ" до Товариства з обмеженою відповідальністю „БЕЛРУМ" у загальній сумі 1 940 644, 24 грн., із якої 1 747 563, 26 грн. підлягають задоволенню у четверту чергу задоволення вимог кредиторів, 188 540, 98 грн. - у шосту чергу задоволення вимог кредиторів та 4 540, 00 грн. (судовий збір) - у першу чергу задоволення вимог кредиторів.

Також, колегія суддів зазначає, що з метою належного виконання повноважень розпорядника майном для проведення аналізу фінансово-господарського стану ТОВ «Белрум» щодо наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства залучено спеціаліста на договірних засадах (договір №0107Ан2021 від 23.07.2021 року) Кокарева Едуарда Олександровича (диплом спеціаліста ДКС № 006517 від 29.06.1996).

За загальними висновками Звіту про проведення аналізу фінансово- господарського стану суб`єктів господарювання щодо наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства ТОВ "БЕЛРУМ" від 06.09.2021 підприємство отримало збитки в 2020 році та мало тенденцію до зменшення прибутку та погіршення показників рентабельності протягом періоду аналізу; показники ліквідності мають відхилення від граничних значень та мають тенденцію до погіршення протягом 2018-2019 років; наявні значні суми непогашених зобов`язань, строк платежів за якими настав, наявність значної суми непогашених боргових зобов`язань, визнаних юридичною особою - боржником.

Відтак, у даному випадку, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу містить всі ознаки фраудаторного правочину, оскільки останній вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредиторами, за відсутності можливості погашення таких вимог.

При цьому, безоплатний характер вказаного договору свідчить про те, що внаслідок його укладення збільшилась поточна неплатоспроможність боржника та в співвідношенні із загальною сумою грошових зобов`язань боржника збільшилась частка, в якій виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами стало неможливим, так як майно за рахунок якого можна було б частково виконати зобов`язання було передано в іпотеку іншій особі з метою забезпечення зобов`язань засновника боржника, а в подальшому взагалі вибуло із власності боржника.

Слід відзначити, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГК України), а однією з основ підприємницької діяльності відповідно до ст. 44 ГК України є його здійснення на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику

Втім, уклавши оскаржуваний договір іпотеки, за яким ТОВ «Белрум» передало майно в забезпечення виконання зобов`язань третьої особи, при недостатності коштів для виконання вимог власних кредиторів і знаходячись в стані критичної неплатоспроможності, в противагу меті здійснення підприємницької діяльності, ТОВ «Белрум» не тільки не отримало прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов`язання сплатити заборгованість за третю особу, що в результаті призвело до звернення стягнення на предмет іпотеки та вибуття майна із власності боржника.

Отже, оскаржуваний правочин є безоплатним, вчинено для забезпечення особистих зобов`язань іншої особи (керівника боржника). При цьому, жодного розумного пояснення господарської мети такого договору, яким керувалось товариство не наведено.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги є цілком обґрунтованими, що є підставою для визнання договору іпотеки від 29.01.2020, укладеного між гр. ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" недійсним.

Судова колегія вважає необґрунтованим та таким, що не узгоджується із приписами як ГПК України так й КУзПБ, висновок місцевого господарського суду з приводу того, що звіт про проведення аналізу фінансово-господарського стану Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" та докази підтвердження фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" було надано позивачем з порушенням вимог Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з частиною першою, абзацом 1 частини другої, частиною третьою статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

Отже, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (аналогічний висновок викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі № 918/335/17, від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі № 910/1116/18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 289/2217/17, від 12.06.2019 у справі № 289/233/18, від 19.06.2019 у справах № 289/718/18 та № 289/2210/17).

Таким чином, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію КУзПБ має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.

З урахуванням вищенаведених правових висновків, колегія суддів зауважує про наявність сталої правової позиції Верховного Суду, зокрема і Великої Палати Верховного Суду, щодо визначення виключної підсудності господарському суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник.

Колегія суддів відзначає, що відкриваючи провадження у даній справі за позовом арбітражного керуючого, Господарський суд Одеської області в ухвалі від 13.09.2021 у п. 3 визначив справу розглядати в межах справи №916/329/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" за правилами загального позовного провадження із присвоєнням справі №916/329/21(916/2710/21).

Як вбачається з матеріалів справи, із позовом про визнання договору недійсним арбітражний керуючий звернувся до суду у вересні 2021.

При цьому, звіт про проведення аналізу фінансово-господарського стану Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" та докази підтвердження фінансового стану Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" був наданий арбітражним керуючим Бовою Д.В. разом із поточним звітом про проведену роботу розпорядника майна у межах справи №916/329/21 - 23.09.2021.

Слід також відзначити, що у позовній заяві арбітражний керуючий, в обґрунтування своїх вимог посилалась на вищевказаний звіт про проведення аналізу фінансово-господарського стану Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" від 06.09.2021.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Разом з цим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 26.01.2022 у справі №5011-15/2045-2012 (910/16312/20) акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи, оцінки доказів, а також доводів усіх учасників справи.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Розглядаючи позов в межах справи про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, не повинен обмежуватися дослідженням доказів, наданих заявником та іншими учасниками провадження (матеріали позовного провадження), але має в силу наведених вище особливостей природи банкрутства надавати оцінку заявленим вимогам з урахуванням дослідження усієї сукупності доказів, в тому числі і тих, що містяться в матеріалах справи про банкрутство боржника. Вказане сприяє ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення щодо відповідних вимог, а також дотриманню принципу процесуальної економі господарського судочинства, сутність якого полягає в тому, що під час розгляду справи в суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановлені законом засоби з урахуванням строків визначених нормами процесуального права.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21.11.2019 у справі №911/2548/18 (в межах справи №917/50/13-г про банкрутство), який не було враховано судом першої інстанції при розгляді спору та прийнятті рішення у справі, що розглядається.

Отже, станом на час відкриття судом першої інстанції провадження за позовом арбітражного керуючого Бови Д.В. про визнання правочину недійсним, докази, які не були прийнятті судом першої інстанції у зв`язку з їх несвоєчасним поданням до суду, вже містились у наявних матеріалах справи та повинні були бути враховані судом під час прийняття оскаржуваного рішення.

Судова колегія вважає необґрунтованими твердження відповідача та третьої особи з приводу того, що вони не є учасниками провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" та не мали можливості ознайомитись з матеріалами справи №916/329/21, оскільки наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження звернення відповідача та третьої особи до суду із відповідним клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи та відмову суду у надані останнім можливості ознайомитись з ними.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У відповідності до приписів ст. 129 ГПК України, враховуючи прийняття судом апеляційної інстанції рішення про задоволення апеляційної скарги, судові витрати понесені скаржником у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідачів.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 29.12.2021 по справі №916/329/21(916/2710/21) - скасувати.

Заяву арбітражного керуючого Бови Дар`ї Володимирівни про визнання недійсним договору іпотеки задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки №126 від 29.01.2020 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "БЕЛРУМ" та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 4540 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 6810 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 09.09.2022.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Поліщук Л.В.

Суддя Філінюк І.Г.