СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Харків Справа № 922/2334/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Чернота Л.Ф., суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О.

За участю секретаря

судового засідання: Ломанової А.В.

За участю

представників сторін:

від апелянта-

заявника: не з`явились

від арбітражного керуючого: не з`явились

від боржника: не з`явились

від кредитора

ТОВ Агро-Маркетинг Груп:(в режимі відеоконференції) Качмар В.О. (адвокат)

від кредитора Ордер Серія АЕ №1151278 від 04.09.2022

ТОВ АГРОПРОДУКТ

ПОДІЛЛЯ: (в режимі відеоконференції) Кіншова Д. С.(адвокат)

Ордер Серія АХ №1101389 від 02.09.2022

від ін.кредиторів: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу (вх. №207 Х/3) на ухвалу господарського суду Акціонерного товариства Райффайзен Банк, м.Київ (вих. №188/2/30 від 14.01.2022 р.) Харківської області
від 20.12.2021 року (повний текст ухвали складено та підписано 28.12.2021 року)
у справі за заявою про№922/2334/21(суддя Кононова О.В.) Акціонерного товариства "Райффайзен Банк", м.Київ визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю Софія-Близнюки, код ЄДРПОУ 35462911
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.08.2021 серед іншого було відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Софія Близнюки, , визнано розмір вимог ініціюючого кредитора Акціонерного товариства Райффайзен Банк, в тому числі й забезпечених заставою майна боржника та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Хандуріна Дмитра Вікторовича та призначено проведення попереднього засідання суду на 06.10.2020.

Офіційне оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ПАТ "Софія - Близнюки" було здійснено 19.08.2021 за №67081 на офіційному веб-сайті ВГСУ, в якому встановлений граничний строк подання заяв кредиторів з вимогами до боржника.

Ухвалою Господарського суду Харківскої області від 20.12.2021 року було визнано наступний розмір грошових вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю Укрфармінг до боржника у загальному розмірі 143 937,63 грн., з яких: 83 796,62 грн. - основний борг, 12 636,49 грн. - проценти за користування коштами, 13 418,50 грн. - пеня, 25 256,92 грн. - штраф, 884,32 грн. - інфляційні втрати, 1 308,78 грн. - 3% річних, 2096,00 грн. - судовий збір, стягнутий за рішенням суду по справі № 922/322/20 та 4 540,00 грн. судового збору за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника.

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Спектр Агро до боржника у загальному розмірі 825612,32 грн., з яких: 276500,00 грн. основна заборгованість за договором поставки; 42040,68 грн. відсотки за користування товарним кредитом, 182 937,61 грн. 36% річних, 120458,40 грн. 25% річних за користування товарним кредитом, 35 822,73 грн. штрафних санкцій, 77370,18 грн. пені, 58229,77 грн. витрат на професійну правничу допомогу за наказом господарського суду Харківської області від 01.04.2020 по справі №922/3574/19, 4540,00 грн. судового збору за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника;

3) ОСОБА_1 до боржника у загальному розмірі 1323780,00 грн.;

4) Товариства з обмеженою відповідальністю Руяна до боржника у загальному розмірі 1 001297,00 грн., з яких:

600000 грн. вимоги щодо сплати основної заборгованості, які забезпечені заставою майна боржника, а саме: врожаєм 2020 року посівів озимої пшениці на земельних ділянках загальною площею 280 га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а саме: в полі №1-34 га,в полі №2-70 га, в полі №3-32 га, в полі №4-35 га, в полі №5-54 га, в полі №6-50 га, в полі №7-5 га;

- 320000, 00 грн. штраф;

- 19899,84 грн. 3% річних;

- 61 397,16 грн. інфляційні витрати;

- 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

5) Товариства з обмеженою відповідальністю Європартнер Фінанс до боржника у загальному розмірі 2193496,37 грн., з яких:

- 1954818,18 грн. вимоги щодо сплати основної заборгованості, які забезпечені заставою майна боржника, а саме: врожаєм 2020 року соняшника у розмірі 733,152 тон, на земельних ділянках площею посіву 322,9746 га, розташованих на території Софіївської та Уплатнівської с/ради Близнюківського району Харківської області, кадастрові номери згідно п. 17 фінансової аграрної розписки:

- 171616,39 грн. заборгованості по відсоткам;

- 24792,48 грн. 3% річних:

- 37729,32 грн. інфляційні витрати;

- 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

6) Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до боржника у загальному розмірі 971593,29 грн., з яких: 926779,27 грн. вимоги щодо сплати заборгованості за кредитом 15 933,09 грн. відсотки за користування кредитом; 6872,60 грн. комісія за користування кредитом; 9 968,33 грн. пеня, 7500,00 грн. судовий збір, стягнутий за рішенням господарського суду Харківської області від 14.12.2020 по справі №922/2502/20 та 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

7) Товариства з обмеженою відповідальністю Зернорегіон до боржника у загальному розмірі 337722,99 грн.

8) Товариства з обмеженою відповідальністю відповідальністю Агропродукт Поділля до боржника у загальному розмірі 6033843,69 грн., з яких: 5733833,11 грн. сума основного боргу, 192480,00 грн. штрафна санкція, 102990,58 грн. пеня, 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника.

9) Малого приватного підприємства фірми Ерідон до боржника у загальному розмірі 70773,44 грн., з яких: 23636,54 грн. 48% річних за користування товарн им кредитом, 23414,81 грн. 48% річних від простроченої суми основної заборгованості; 16928,35 грн. пені, 2253,74 грн. судового збору, стягнутого за рішенням господарського суду Харківської області від 10.12.2019 по справі №922/3333/19 та 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника.

10) Приватного підприємства Інсталл до боржника у загальному розмірі 1535724,67 грн., з яких: 937158,92 грн. основна заборгованість, 37312,74 грн. штраф, 47616,39 грн. проценти за користування грошовими коштами, 106181,71 грн. інфляційних витрат, 44601,86 грн. 3 % річних, 22313,05 грн. судового збору, стягнутого за рішенням господарського суду Харківської області від 18.12.2019 по справі №922/3329/19 та 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника.

11) Акціонерного товариства Райффайзен Банк до боржника у загальному розмірі 6176292,80 грн., з яких:

- 5226952,57 грн. основний борг (з якого 3238665,08 грн. заборгованість, забезпечена заставою майна боржника, а саме:

- Трактор колісний, марки YTO-X1204, заводський номер 31628527, державник реєстраційний номер НОМЕР_1 , 20016 року виготовлення;

- Трактор колісний, марки ХТЗ-17221-21, заводський номер НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; 2014 року виготовлення;

- Трактор колісний, марки ХТЗ-242К21, заводський номер НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2017 року виготовлення;

- Прес-підбирач рулонний ПР-Ф-145, 2016 року випуску, серійний номер 1626;

- Культиватор КПС-5МРП, 2017 року випуску серійний номер 971;

- Плуг оборотний навісний ПОН 3-35+1, 2018 року випуску, серійний номер 461

- Сівалка зернова механічна СЗМ -6, 2015 року випуску, серійний номер 360;

- Агрегат ґрунтообробний ДЛМ-5, 2018року випуску, серійний номер 645;

- Сівалка Kuhn Planter 3, 2013 року виготовлення, серійний номер НОМЕР_6 );

- 14352,99 грн. пеня;

- 253097,68 грн 3 % річних;

- 600649,56 грн. інфляційних витрат;

- 22700,00 судового збору за звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство у даній справі;

- 54000,00 грн. витрат пов`язаних із розглядом цієї справи (авансовий платіж згідно ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства). та 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника;

- 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

12) Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого структурного підрозділу Державної податкової служби України до боржника у загальному розмірі 2 194 247,87 грн., з яких:

- 2158880,13 грн. основний платіж;

- 30827,71 грн. штрафна санкція;

- 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

13) Товариства з обмеженою відповідальністю Агро Маркетинг Груп до боржника у загальному розмірі 25786 496,33 грн. з яких: 25786 496,33 грн. основна сума заборгованості та 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

14) Товариства з обмеженою відповідальністю Ерідан - Комерц до боржника у загальному розмірі 3577283,95 грн. з яких:

- 465 000,44 штраф;

- 7582,70 грн. 3% річних;

- 867 410,69 грн. пеня;

- 24073,76 грн. третейський збір;

- 10000,00 грн. витрат на правову допомогу;

- 2102,00 грн. судовий збір, сплачений за розгляд заяв за видачу виконавчих документів;

- 4540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника;

15)ТОВ Зернова група Київ до боржника у загальному розмірі і 17 823 744,99 грн., з яких:

- 12 000768,00 грн.вимоги зі сплати основної заборгованості;

- 586243,32 грн. інфляційні витрати;

- 1 99977,63 грн. 30% річних;

- 2402400,00 грн. штраф;

- 837816,04 грн. неустойка (пеня);

- 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

16) Товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича фірма Альянс до боржника у загальному розмірі 1756481,92 грн. з яких:

- 820000,00 грн основна сума заборгованості;

- 98126,18 грн. інфляційні витрати;

- 23815,74 грн. 3% річних;

- 810 000,00 грн. - штраф;

- 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

17) ОСОБА_2 до боржника у загальному розмірі розмірі 18 265 669,02 грн., з яких:

- 8 144 354,00 грн. вимоги зі сплати основної заборгованості, що забезпечені заставою майна боржника, а саме врожаєм 2020 року посівів озимої пшениці на земельних ділянках загальною площею 450 га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а саме:в полі №1-34га, в полі №2-70 га, в полі №3-32га, в полі №4-35га, в полі №5-54га, в полі №6-50га, в полі №7-5га;

- 10 121 315,02 грн - штрафні санкції;

- 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника.

Не погодившись з постановленою ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року Акціонерне товариство Райффайзен Банк, м.Київ звернулось з апеляційною скаргою №188/2/30 від 14.01.2022, зареєстрованою канцелярією суду 21.01.2022 року (вх.№207 Х/3) з додатками, в якій просить:

-поновити Акціонерному товариству Райффайзен Банк строк на апеляційне оскарження ухвал Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 р. у справі №922/2334/21;

-апеляційну скаргу Акціонерного товариства Райффайзен Банк задовольнити;

-скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області (попереднє засідання) від 20.12.2021р. частково;

- скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021р. про визнання грошових вимог ОСОБА_3 до боржника у загальному розмірі 1323 780,00 грн., з яких 661890,00 грн. сума основного боргу та 661890,00 грн. штрафна санкція та постановити нову, якою відхилити повністю вимоги ОСОБА_3 до боржника;

- скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021р. про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт Поділля" до боржника у загальному розмірі 6033843,69 грн., з яких: 5733833,11 грн. сума основного боргу, 192480,00 грн. штрафна санкція, 102990,58 грн. пеня, 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника, та постановити нову, якою відхилити повністю вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт Поділля" до боржника;

- скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021р. про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Маркетинг Груп" до боржника у загальному розмірі 25786496,33 грн. з яких: 25786496,33 грн. основна сума заборгованості та 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника, та постановити нову, якою відхилити повністю вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Маркетинг Груп" до боржника;

- скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021р. про визнання грошових вимог ТОВ "Зернова група Київ" до боржника у загальному розмірі розмірі 17823 744,99 грн., з яких: 12000768,00 грн. вимоги зі сплати основної заборгованості; 586 243,32 грн. інфляційні витрати; 1991 977,63 грн. 30% річних; 2402 400,00 грн. штраф; 837816,04 грн. неустойка (пеня); 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника та постановити нову, якою відхилити повністю вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернова група Київ"до боржника;

- скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021р. про визнання грошових вимог ОСОБА_2 до боржника у загальному розмірі розмірі 18 265 669,02 грн., з яких: 8 144 354,00 грн. вимоги зі сплати основної заборгованості, що забезпечені заставою майна боржника, а саме врожаєм 2020 року посівів озимої пшениці на земельних ділянках загальною площею 450 га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а саме: в полі №1-34га, в полі №2-70 га, в полі №3-32га, в полі №4-35га, в полі №5-54га, в полі №6-50 га, в полі №7-5га; 10 121 315,02 грн. - штрафні санкції; 4 540,00 грн. судовий збір, сплачений за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника, та постановити нову, якою відхилити повністю вимоги ОСОБА_2 до боржника.

В обґрунтування апеляційної скарги Акціонерне товариство Райффайзен Банк посилається на наступне:

- в частині визнання грошових вимог ОСОБА_3 до боржника у загальному розмірі 1323780,00 грн. скаржник посилається зокрема, на те, що господарський суд першої інстанції безпідставно в якості доказів безспірності кредиторських вимог, які ґрунтуються на порушенні боржником умов договору безвідсоткової позики від 24.03.2020, посвідченого приватнимм нотаріусом ХМНО Лавіндой Н.О., що полягало у поверненні боржником отриманої позики в сумі 1771840 грн. лише частково, а саме в сумі 1109950 грн. прийняв виконавчий напис нотаріуса від 21.05.2021, вчинений приватним нотаріусом ХМНО Лавіндой Н.О., зареєстрований у реєстрі за № 1841, за відсутності доказів передання позики боржнику, її часткового повернення, не врахувавши заперечень боржника проти заявлених вимог щодо відсутності факту передання позики за вказаним Договором та його удаваності, а також заперечень проти них розпорядника майна щодо відсутності підтвердження кредиторських вимог судовим рішенням, відсутності доказів часткового повернення позики,ненадання договору застави на частини врожаю озимої пшениці, який відповідно до Договору позиики повинен укладатись в забезпечення повернення боржником суми позики;

- в частині визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт Поділля" до боржника у загальному розмірі 6033843,69 грн. скаржник посилається зокрема, на те, що господарський суд першої інстанції передчасно визнав в повному обсязі вимоги, що ґрунтуються на порушенні боржником умов договору зберігання від 01.06.2021 № 0106/1 щодо забезпечення збереження переданого на зберігання товару, не звернувши уваги, що до заяви кредитора не було надано доказів на підтвердження поставки ним товару на склад боржника, документів, які підтверджують дійсну наявність складу за адресою: АДРЕСА_1 , яка зазначена у п. 2.1. договору зберігання від 01.06.2021 № 0106/1 у власності боржника, або в оренді, з огляду на відсутність відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо зареєстрованих прав боржника на нерухоме майно за вказаною адресою, не врахувавши відсутності доказів того, що кредитор чи боржник звертались до правоохоронних органів щодо можливого викрадення майна чи доказів щодо можливого знищення майна, яке передано на зберігання за вказаним Догвоором.

- в частині визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Маркетинг Груп" до боржника у загальному розмірі 25786496,33 грн., які грунтуютья на порушенні умов договору поставки від 17.05.2021 №1 щодо оплати поставленого товару, скаржник посилається на безпідставне визнання вказаних вимог за відсутності належних та допустимих доказів наявності заявленої за цим договором заборгованості, а саме належним чином оформлених податкових накладних та товарно-транспортних накладних на поставлений товар, інших первинних документів на підтвердження факту поставки товару боржнику, а також за відсутності судового рішення, яке б підтверджувало заявлені кредиторські вимоги;

- в частині визнання грошових вимог ТОВ "Зернова група Київ" до боржника у загальному розмірі розмірі 17823744,99 грн., які ґрунтуються на порушенні умов Договору поставки від 15.01.21 №1501 щодо оплати поставленого товару, скаржник посилається на передчасність висновку суду першої інстанції про визнання цих вимог, через відсутності належних та допустимих доказів наявності заявленої за цим договором заборгованості, а саме рахунків-фактур до договору, належним чином оформлених податкових товарно-транспортних накладних на поставлений товар, відсутності доказів наявності у боржника приміщення для зберігання поставленого товару.

- в частині визнання грошових вимог ТОВ НВП «Альянс», які ґрунтуються на порушенні боржником зобов`язань з повернення отриманої передплати за договором поставки від 12.10.20 № 12101, а саме повернення боржником лише 800000 грн. передплати із 1620000 грн. загальної суми отриманих коштів передплати. Зокрема, скаржник вказує на неврахування судом першої інстанції того, що умовами договору поставки від 12.10.2020 №12101 та специфікації до нього від 12.10.20 №1 передбачено здійснення оплати 80% вартості продукції протягом 3-х днів після її поставки, а тому додане ТОВ НВФ «Альянс» до заяви про визнання кредиторських вимог платіжне доручення від 12.10.20 №592 про перерахування грошових коштів в розмірі 1 620000 грн. на рахунок боржника є неналежним доказом виникнення кредиторських вимог, через те, що договір не передбачає здійснення передплати, в той час як зазначене в цьому платіжному дорученні призначення платежу: «за соняшник зг рах.№ 23 від 12.10.20 ПДВ 20% 270000 грн.» може свідчити про фактичну поставку боржником ТОВ НВФ «Альянс» товару на суму 4 050000 грн. з ПДВ внаслідок виставлення рахунку №23 від 12.10.2020 та здійснення кредитором часткової оплати вже поставленого товару. Також скаржник зазначає про відсутність доказів часткового повернення боржником передплати в сумі 800000 грн.

- в частині визнання грошових вимог ОСОБА_2 до боржника у загальному розмірі розмірі 18265 669,02 грн., які ґрунтуються на договорі поруки від 27.12.2019, укладеному між ТОВ «Софія Близнюки», як поручителем та ОСОБА_2 , як кредитором в забезпечення виконання ОСОБА_4 , зобов` язань за договором позики, за яким останній отримав від ОСОБА_2 позику в розмірі 305000 грн. долл. США, що становить еквівалент 8 144354 грн. скаржник зазначає, що визнаючи вказані вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги на заперечення щодо цих вимог АТ «Райффайзенбанк» та розпорядника майна Хандуріна Д.В., щодо укладення вказаного Договору з порушенням норм Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 238 Цивільного кодексу Ураїни, всупереч загальним засадам цивільного законодавства, на яких відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України має грунтуватись зобов`язання, а також на наявність позову АТ «Райффайзенбанк» про визнання його недійсним. При цьому скаржник зазначив, що договір поруки укладено з метою створення штучної заборгованості ТОВ «Софія Близнюки» (боржника) перед ОСОБА_2 задля ухилення від сплати боргу перед іншими кредиторами,приховування майнових активів боржника, без наміру створення майнових наслідків для іншої сторони на користь заінтересованої сторони - ОСОБА_4 , який є директором боржника, укладення цього правочину ОСОБА_4 від імені особи, яку він представляє як директор, у своїх інтересах, що порушує ч. 3 статті 238 ЦК України, укладення договору протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство ТОВ «Софія-Близнюки» за наявності значної суми зобов`язань боржника перед іншими кредиторами.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.01.2022 р. в порядку статті 32 Господарського процесуального кодексу України головуючим (суддею-доповідачем) з розгляду цієї апеляційної скарги визначено суддю Тарасова І.В., тоді як іншими членами колегії є Шевель О.В., Фоміна В.О.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Тарасової І.В. та судді Шевель О.В., яка входить до складу колегії суддів, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 26.01.2022, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Чернота Л.Ф., судді: Радіонова О.О., Медуниця О.І.

28.01.2022 року на виконання вимог ухвали Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 господарським судом Харківської області направлено матеріали справи №922/2334/21 (27 томів).

31.01.2022 року Східним апеляційним господарським судом отримано та зареєстровано за вх. №200 матеріали справи №922/2334/21.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Райффайзен Банк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 залишено без руху.

11.02.2022 року (в межах строку) засобами поштового зв`язку на адресу Східного апеляційного господарського суду було направлено від апелянта клопотання б/н про усунення недоліків апеляційної скарги на виконання ухвали Господарського суду Харківської області від 07.02.2022 року по справі №922/2334/21, зареєстрованою канцелярією суду від 14.02.2022 (вх.№1864) з додатками.

У зв`язку із перебуванням на лікарняному судді Медуниці О.Є., яка входить до складу колегії суддів, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 16.02.2022, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (доповідач) Чернота Л.Ф., судді: Радіонова О.О., Барбашова С.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.02.2022, зокрема, відкрито апеляційне провадження у справі №922/2334/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Райффайзен Банк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021. Встановлено строк для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до 03.03.2022 року включно. Розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Райффайзен Банк, м. Київ у справі №922/2334/21 призначено до розгляду на "23" березня 2022 р. о 09:45 годин.

Разом з тим, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Отже, судове засідання, призначене на 23.03.2022 у справі №922/2334/21 не відбулося.

Відповідно до наказу Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 №03 Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи Східного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану з 01 квітня 2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема:

- зупинено тимчасово розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу до усунення обставин, які в умовах воєнної агресії проти України зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів і працівників суду;

- запроваджено з 01.04.2022 роботу Східного апеляційного господарського суду у віддаленому режимі. Режим роботи суду може бути змінений з урахуванням об`єктивних обставин загострення збройної агресії (у тому числі ведення бойових дій) на адміністративно-територіальній одиниці місця розташування суду;

- рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: ;

- забезпечено приймання та опрацювання вхідної кореспонденції, що надходить до суду засобами електронного зв`язку. У разі відсутності об`єктивної можливості дотримання приписів процесуального законодавства та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, відповідні дії здійснювати після усунення обставин, що зумовили таку неможливість.

Указом Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 17.05.2022, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" постановлено часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб (до 23 серпня 2022 року).

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2022, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Барбашової С.В. у справі №922/2334/21 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя (доповідача): Чернота Л.Ф., суддя Медуниця О.Є., суддя Радіонова О.О.

З огляду на продовження строку дії воєнного стану, а також на особливий режим роботи Східного апеляційного господарського суду, розташованого у м. Харкові, враховуючи необхідність розгляду апеляційної скарги впродовж розумних строків в контексті встановлених п.1 ст.6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950р. гарантій, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.06.22 розгляд апеляційної скарги (вх. №207 Х/3) Акціонерного товариства Райффайзен Банк, м.Київ на ухвалу господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року (повний текст ухвали складено та підписано 28.12.2021 року) у справі №922/2334/21 призначено на 07.09.2022р. о 10 год. 30 хв.

05.09.2022 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» (адвоката Кіншова Д.С.) надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (з додатками), за змістом якого останній просить провести розгляд апеляційної скарги Ат "Райффайзен Банк", №188/2/30 від 14.01.2022, призначене на 07.09.2022 о 10:30 год.в режимі відеоконференції в режимі EasyCon.

05.09.2022 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО МАРКЕТИНГ ГРУП" (адвоката Качмар В.О) надійшла аналогічна заява.

Ухвалами Східного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 відповідні заяви було задоволено.

05.09.2022 від арбітражного керуючого Хандуріна Д.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу (№02-01/621 від 04.09.2022), за змістом якого останній повідомляє, що він погоджується і в повному обсязі підтримує позицію та доводи апелянта АТ «Райффайзен Банк». Та повідомляє, що кредиторські вимоги ОСОБА_1 , ТОВ «Агропродуки Поділля», ТОВ «Зернова група Київ» до ТОВ «СОФІЯ БЛИЗНЮКИ» розпорядником майна були відхилені, обґрунтування були відображені у відповідних відзивах, які в свою чергу були поєднані до матеріалів справи №922/2334/21. В резолютивній частині відзиву на апеляційну скаргу арбітражний керуючий просить суд апеляційну скаргу АТ «Райфайзен Банк» на ухвалу господарського суду Харківської області від 20.12.2021 року у справі №922/23334/21 підтримує в повному обсязі.

05.09.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 02.09.2022, за змістом якого останній просить суд: поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» строк на подання відзиву на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», №188/2/30 від 14.01.2022 про оскарження ухвали господарського суду Харківської області від 20.12.2021 у справі №922/2334/21; апеляційну скаргу АТ «Райфайзен Банк» №188/2/30 від 14.01.2021 про визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродукт Поділля» до боржника у загальному розмірі 6 033 843,69 грн., з яких: 5 733 833,11 грн. сума основного боргу, 192 480, 00 грн. штрафна санкція, 102 990,58 грн. пеня, 4540,00 грн. судовий збір за звернення до суду із заявою з грошовими вимогами до боржника, залишити без задоволення.

В судовому засіданні 07.09.2022 представники ТОВ «АГРОПРОДУКТ ПОДІЛЛЯ» та ТОВ «АГРО МАРКЕТИНГ ГРУП», які виявили бажання приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції просили апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» залишити без задоволення, ухвалу господарського суду Харківської області від 20.12.2021 залишити без змін. Надали вмотивовані пояснення на запитання суду.

Апелянт, боржник, арбітражний керуючий та інші кредитори та учасники справи №922/922/2334/21 у судове засідання не з`явились. Про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать відомості картки обліку вихідних документів, а також повідомлення про вручення поштових відправлень, та журналу обліку вихідної кореспонденції на офіційні електронні адреси учасників справи.

Враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, а також з огляду на те, що явка сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а наявних матеріалів справи на думку суду достатньо для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні.

Фіксація судового засідання апеляційної інстанції здійснювалась у протоколі судового засідання та засобами відеофіксації у відповідності до вимог ст.ст.222, 223 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням п.17.7. його Перехідних положень в порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.270 цього Кодексу.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши представників кредиторів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на них, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, предметом апеляційного оскарження в даному апеляційному провадженні є постановлені за результатами попереднього засідання ухвала господарського суду Харківської області від 20.12.21 у справі №922/2334/21 в частині визнання грошових вимог ОСОБА_3 , ТОВ «Агро продукт Поділля», ТОВ «Агро маркетинг Груп», ТОВ «Зернова група Київ», ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 6 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.

Частиною 2 статті 47 Кодексу України з питань банкрутства передбачено, що попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Отже, в силу приписів зазначених норм, заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги конкурсного кредитора повинні бути підтверджені відповідними доказами.

При цьому слід зазначити, що у справі про банкрутство господарський суд встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів(договорів,накладних, актів тощо) та (або) рішень юрисдикційного органу,до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору.

Зазначений висновок щодо необхідності дослідження в межах справи про банкрутство доказів наявності чи відсутності грошових зобов`язань, які складають зміст вимог конкурсних кредиторів, викладено в постанові Верховного суду від 16.05.2018 у справі №924/628/17.

Крім цього. в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2018 у справі №914/1126/14 викладено висновок, що надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює правосуддя у справі про банкрутство.

Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт, тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (аналогічна позиція наведена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17).

Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 сатті 45 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що ухвала господарського суду, постановлена за результатами попереднього засідання, може бути оскаржена стороною у справі про банкрутство лише в частині конкретних вимог кредиторів.

Частиною 3 сатті 45 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що ухвала господарського суду, постановлена за результатами попереднього засідання, може бути оскаржена стороною у справі про банкрутство лише в частині конкретних вимог кредиторів.

Щодо апеляційної скарги АТ «Райффайзенбанк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від від 20.12.2021 у справі №922/2334/21 в частині визнання грошових вимог ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу господарського суду після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява ОСОБА_1 (вх.№21735 від "16" вересня 2021 р.) з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 1 323 780,00 грн.

Заявник вказує, що майнові вимоги виникли на підставі невиконання боржником умов договору позики (безвідсоткової) від 24.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндой Н.О., відповідно до умов якого Боржник отримав в позику грошові кошти в сумі 1771840,00 грн. строком до 01.08.2020. В зазначений у договорі строк сума позики була повернута частково в сумі 1109950,00 грн. Сума боргу, яка залишилася не повернутою складає 661890,00 грн. Умовами договору п. 6.1. у разі порушення строку повернення позики або ії частини передбачена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми заборгованості.

Таким чином заявник вказує, що на момент відкриття провадження справи про банкрутство боржник має перед кредитором борг в сумі 1323780,00 грн.

Ухвалою суду від 20.09.2021 було прийнято заяву ОСОБА_1 (вх. №21735 від 16.09.2021) з грошовими вимогами до боржника до розгляду та призначено її розгляд в попередньому засіданні господарського суду. Зобов`язано розпорядника майна та боржника розглянути заяву кредитора та письмово повідомити про результати розгляду заявника та суд до дати проведення попереднього засідання. Зобов`язано кредитора за три дні до судового засідання через канцелярію суду надати: правове та документальне обґрунтування заявлених вимог до боржника; оригінали документів доданих до заяви (для огляду); розрахунок заборгованості, яка виникла до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.

05.10.2021 до суду від розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Хандурін Д.В. надійшли повідомлення (вх. №23409) про результати розгляду вимог кредиторів, що надійшли на його адресу. Так, з наданого повідомлення, що було направлено на адресу ОСОБА_1 вбачається, що розпорядником майна були відхилені в повному обсязі грошові вимоги ОСОБА_1 .

В обґрунтування своєї позиції щодо невизнання грошових вимог кредитора розпорядник майна вказує, що вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "Софія - Близнюки" не є підтвердженими судовим рішенням. Розпорядник майна зауважує, що в своїй заяві ОСОБА_1 посилається на договір позики (безвідсоткової) від 24.03.2020 та виконавчий напис нотаріуса від 21.05.2021, проте на його думку надані документи не можна вважати належним підтвердженням вимог фізичної особи ОСОБА_1 до ТОВ "Софія - Близнюки", а кредитор не надає жодних документів, які підтверджують часткове повернення позики та суму яка була повернута або її еквівалент у вигляді частини врожаю озимої пшениці 2020 року згідно договору.

Також розпорядник майна зазначає, що згідно п.3.1. договору позики (безвідсоткової) від 24.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавідной Н.О., встановлено, що в забезпечення повернення суми позики Позичальник та Позикодавець укладають договір застави на частину врожаю озимої пшениці 2020 року, який належить Позичальнику, проте заявником не надано договору застави на частину врожаю озимої пшениці 2020 року, а також пояснень щодо його виконання.

Враховуючи наведені заперечення, розпорядник майна просив суд звернутись до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.03.2018у справі №916/4644/15, відповідно до якого обов`язок доведення кредиторських вимог одночасно з поданням відповідних документів, що їх підтверджують, покладено саме на кредитора. Враховуючи, що в правовідносинах боржника з ОСОБА_1 виникли обґрунтовані сумніви сторін щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на ОСОБА_1 , як на заявника кредиторських вимог покладено обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.

05.10.2021 до господарського суду першої інстанції до боржника надійшли письмові заперечення на заяву ОСОБА_1 (вх. №23317), в яких він заперечує проти заявлених вимог та вказує, що фактично передача грошей не відбулась, а вказаний договір позики є удаваним правочином. Також боржник вказує, що директор ТОВ Софія-Близнюки не підписував розписки про отримання грошових коштів у розмірі 1 771 840,00 грн. Матеріали заяви кредитора також не містять таких доказів та не містять доказів зарахування таких коштів на рахунок ТОВ Софія-Близнюки. У зв`язку з чим боржник не визнає грошові вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "Софія - Близнюки" в повному обсязі та просить суд відмовити в їх визнанні.

05.10.2021 до канцелярії суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь (заперечення) на повідомлення про результати розгляду грошових вимог до боржника (вх. №23359), в який кредитор зазначає що документи, які підтверджують часткове виконання боржником свого обов`язку по поверненню позики знаходяться у боржника, а виконавчий напис нотаріуса, який є в матеріалах справи є на думку кредитора підтвердженням безспірності заборгованості.

Також кредитор зауважує, що відсутність договору застави пояснюється тим, що застава була на частину врожаю 2020 року. Після збору врожаю 2020 року боржник виконував свої зобов`язання по поверненню боргу, а тому кредитор відмовився від свого права звернути стягнення на частину врожаю 2020 року. В наданих поясненнях кредитор зазначив, що врожаю 2020 року вже не має і ця застава не є існуючою, тому вказує, що він відмовляється від цього забезпечення зобов`язання за договором позики.

02.11.2021 до суду від ОСОБА_1 надійшли доповнення до заяви з грошовими вимогами, в яких заявник просить суд долучити до матеріалів справи наступні документи: лист боржника на підтвердження отримання грошових коштів, якій підписаний особисто директором ТОВ "Софія Близнюки" та протокол загальних зборів учасників ТОВ "Софія Близнюки" від 20.03.2020 на якому було прийнято одноголосне рішення про позику грошових коштів у ОСОБА_1 .

Також кредитор ОСОБА_1 зазначає, що від застави врожаю зернових культур 2020 року він відмовляється та просить суд прийняти цю мою заяву як відмову від застави на забезпечення виконання договору позики від 24.03.2020.

З матеріалів справи вбачається, що 20.03.2020 року відбулись загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія - Близнюки" на яких були присутні 100% учасників товариства, а саме громадянин України ОСОБА_4 , що є власником частки 50% у статутному капіталі товариства та громадянин України ОСОБА_5 , що є також власником частки 50% у статутному капіталі товариства.

Порядком денним вказаних зборів був:

1. Розгляд питання щодо залучення додаткових грошових коштів для господарчих потреб та укладення товариством у зв`язку з цим Договору позики, де позикодавцем виступає ОСОБА_1 та укладення в якості забезпечення договору позики Договору застави майбутнього врожаю 2020 року посівів озимої пшениці на земельних дялінках загальною площею 170га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а саме: в полі №9-20га, в полі №10-35га, в полі №11-60га, в полі №17-30га, в полі №21-25га, користувачем яких є ТОВ "Софія - Близнюки".

2. Надання повноважень Директору на укладання та підписання Договорів позики та застави майбутнього врожаю.

За результатами голосування зборами учасників було прийнято одноголосне рішення про залучення додаткових грошових коштів для господарчих потреб та укладення товариством у зв`язку з цим договору позики, де позикодавцем виступає ОСОБА_1 та укладення в якості забезпечення договору позики договору застави майбутнього врожаю 2020 року посівів озимої пшениці на земельних дялінках загальною площею 170 га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а саме: в полі №9-20га, в полі №10-35га, в полі №11-60га, в полі №17-30га, в полі №21-25га, користувачем яких є ТОВ "Софія - Близнюки" та уповноважено директора ТОВ "Софія - Близнюки" ОСОБА_4 на укладання та підписання від імені товариства Договорів позики та застави майбутнього врожаю.

24.03.2020 між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ТОВ "Софія - Близнюки" (позичальник) був укладений договір позики (безвідсоткової), відповідно п. 1.1 якого позикодавець в порядку і на умовах визначених цим договором надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 1 771 840,00 грн., що відповідно до встановленого КБ "ПриватБанк" курсу для продажу становить еквівалент 62 720,00 доларів США на момент надання позики, а останній зобов`язується повернути зазначену суму позики з урахуванням положень п. 5.4. договору у визначений цим договором строк.

Відповідно п. 3.1 договору сторони визначили, що в забезпечення повернення суми позики Позикодавець та Позичальник укладають договір застави на частину врожаю озимої пшениці 2020 року, який належить Позичальнику.

Пунктом 5.1. сторони передбачили, що позикодавець зобов`язується передати позику разом із підписанням цього договору готівкою на руки директору ТОВ "Софія - Близнюки" для внесення цих коштів на рахунок Товариства. Підписанням цього договору Позичальник засвідчує, що він отримав позику у розмірі, зазначеному в п. 1.1. договору, одночасно з підписанням цього договору (п. 5.2. договору).

В п. 4.1. договору сторони домовились, що строк надання позики становить чотири місяці з моменту реальної передачі суми позики та повертається Позичальником в строк до першого серпня 2020 року (п. 4.2. договору).

Умовами договору п. 6.1. сторони передбачили відповідальність за порушення умов договору, а саме у разі порушення строку повернення позики або ії частини передбачена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми заборгованості.

Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавідной Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 865.

Заявник вказує, що боржником було частково повернуто суму отриманої грошової позики у розмірі 1 109 950,00 грн., в підтвердження чого до матеріалів справи додані відповідні розписки ОСОБА_1 про отримання грошових коштів в рахунок погашення договору позики від 24.03.2021.

Враховуючи, що у строки, визначені договором позики боржником заборгованість не була повернута, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса та отримав виконавчий напис нотаріуса від 21.05.2021 про стягнення заборгованості за період: 24.03.2020 - 01.08.2020. зазначеним виконавчим написом було стягнуто заборгованість у загальному розмірі 1323780,00 грн. яка складається з: заборгованості за позикою - 661890,00 грн. та штрафу у розмірі 100% від суми позики - 661890,00 грн.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якою серед таких підстав передбачено договори та інші право чини .

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Відповідно до ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Разом з тим, ч. 2 цієї статті передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 статті 1046 Цивільного кодексу України,а договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч.3. ст.1049 Цивільного кодексу України).

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 87, 88, 89 Закону України Про нотаріат та Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів встановлено право на вчинення нотаріального напису, умови його вчинення та перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Зокрема, відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі Перелік документів). Вказаний Перелік документів містить вичерпні підстави для вчинення виконавчого напису і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі написи нотаріусів відносяться до виконавчих документів, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що виконавчий напис - це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безпірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Разом з тим, при стягненні за виконавчим написом нотаріуса боржник не позбавлений права на захист своїх прав. Стягнення провадиться в рамках виконавчого провадження, яке дозволяє боржнику користуватися правом захисту, в тому числі судового - він вправі оскаржити виконавчий напис.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що оскільки наданий до заяви про визнання грошових вимог виконавчий напис, не був визнаний в судовому поряду таким, що не підлягає виконанню, він є чинним виконавчим документом, який підтверджує безсіпрінсть кредиторських вимог.

Зважаючи на це, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставного прийняття судом виконавчого напису нотаріуса в якості доказу безспірності кредиторських вимог ОСОБА_3 .

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи боржника, що передача грошей не відбулась, а вказаний договір позики є удаваним правочином, оскільки заявником не надано розписки про отримання грошових коштів у розмірі 1 771 840,00 грн. та не надано доказів зарахування таких коштів на рахунок ТОВ Софія-Близнюки, пославшись на наступне.

Як зазначено вище, договір позики за своєю правовою характеристикою є реальним договором, тобто договором, момент укладення якого законом пов`язано з моментом передання позикодавцем позичальнику суму позики.

Як зазначено вище, в пункті 5.2. договору позики сторони підтвердили, що підписанням цього договору позичальник засвідчує, що він отримав позику у розмірі, зазначеному в п. 1.1. договору, одночасно з підписанням цього договору (п. 5.2. договору).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивач, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

У разі неможливості самостійно надати докази учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом у порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 79 ГПК України визначає поняття вірогідності доказів. Згідно до ч.1. цієї статті визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Частина 2 цієї статті встановлює, що питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У господарському судочинстві принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано в Постанові Великої палати ВСУ від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпції правомірності правочину, яка полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, боржник заперечуючи проти наявності заборгованості перед ОСОБА_1 та стверджуючи про удаваність правочину укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "Софія - Близнюки", в своїх запереченнях не наводить жодного доказу в підтвердження визнання укладеного між сторонами договору позики недійсним.

При цьому, як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, одним з різновидів спорів, які розглядає суд в межах провадження у справі про банкрутство є розгляд спірних вимог конкурсного кредитора, який може бути оспорений боржником або іншим кредитором боржника. Відтак, при розгляді спірних вимог кредиторів суди керуються спеціальними нормами законодавства про банкрутство, які визначають обов`язки конкретного кредитора щодо доказування розміру кредиторських вимог, визначають обсяг доказування, предмет доказування спірних кредиторських вимог, право суду відмовити у визнанні спірних вимог внаслідок неподання заявником документів, що їх підтверджують. Такий правовий висновок викладений ВС у постанові від 27.08.2020 у справі №911/2498/18.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником - кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором - заявником грошових вимог.

Господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що заявником - кредитором ОСОБА_1 було надано суду необхідну сукупність документів на обґрунтування своїх вимог, зазначені докази були досліджені судом, у зв`язку з чим дійшов правомірного висновку про визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 на загальну суму 1323780,00 грн.

Натомість боржник та розпорядник майна в своїх запереченнях не навели відповідних обґрунтувань та доказів в розумінні прокоментованих норм процесуального законодавства в підтвердження спростування висновків суду щодо належності, допустимості, достовірності та вірогідності наданих ОСОБА_1 доказів наявності заборгованості боржника перед ним за спірним договором позики.

До матеріалів справи доданий Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 19.12.2021. В наданому витязі міститься обтяження: застава рухомого майна; зареєстровано: 24.03.2020 14:35:04 за № 27613865 реєстратором: Приватний нотаріус Лавінда Н.О., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.; документ - підстава: договір застави серія та номер: 866, виданий: 24.03.2020, видавник: Н.О.Лавінда, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу; об`єкт обтяження: майбутній врожай 2020 року посівів озимої пшениці на земельних ділянках загальною площею 170га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а саме: в полі №9-20га, в полі №10-35га, в полі №11-60га, в полі №17-30га, в полі №21-25га.; обтяжувач: ОСОБА_1 .

Згідно абз. 2, 3 ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.

Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

Так, ОСОБА_1 в своїх поясненнях та доповненнях до заяви з грошовими вимогами було надано відмову від забезпечення.

З урахуванням того, що офіційне повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 19.08.2021 (номер публікації 67081), а заява ОСОБА_1 подана в межах визначеного законом 30-денного строку, строк виконання зобов`язань настав до моменту відкриття провадження у справі, то зазначені вимоги господарський суд першої інстанції правомірно визначив конкурсними та підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості.

Щодо вимог апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від від 20.12.2021 у справі №922/2334/21 в частині визнання грошових вимог ТОВ «АГРО ПРОДУКТ ПОДІЛЛЯ», колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу господарського суду після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт Поділля" (вх.№ 22009 від 20.09.2021) з грошовими вимогами до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт Поділля" на загальну суму 6 033 843,69 грн.

Ухвалою суду від 21.09.2021 було прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт Поділля" (вх.№ 22009 від 20.09.2021) з грошовими вимогами до боржника до розгляду та призначено її розгляд в попередньому засіданні господарського суду. Зобов`язано розпорядника майна та боржника розглянути заяву кредитора та письмово повідомити про результати розгляду заявника та суд до дати проведення попереднього засідання. Зобов`язано кредитора за три дні до судового засідання через канцелярію суду надати: правове та документальне обґрунтування заявлених вимог до боржника; оригінали документів доданих до заяви (для огляду); розрахунок заборгованості, яка виникла до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.

05.10.2021 до господарського суду від боржника надійшло письмове повідомлення про визнання вимог ТОВ "Агропродукт Поділля" (вх. №23318), в яких він зазначає, що вимоги кредитора є обґрунтованими, тому боржник визнає їх в повному обсязі.

06.08.2021 між ТОВ "Агропродукт Поділля" (новий кредитор), ТОВ "Агросиметрія" (первісний кредитор) та ТОВ "Софія - Близнюки" (боржник) було укладено Договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 1 договору про відступлення права вимоги від 06.08.2021, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Первісний кредитор відступає Новому кредиторові, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові у відповідності до Договору поставки № 70 від 11.09.2020 та Договору поставки № 94 від 26.10.2020 (надалі разом іменуються "Основний договір"), укладені між Первісним кредитором і Боржником.

Згідно з п. 2 договору про відступлення права вимоги від 06.08.2021, за цим договором Новий кредитор набуває право вимагати від Боржника належного виконання обов`язків згідно Основного договору в повному обсязі включно з правом вимоги погашення заборгованості в сумі 1 257 870,58 грн., з яких борг за товар 962 400,00 грн., штрафна санкція (згідно пп. 11.3 п. 11 договорів) - 192480,00 грн., пеня (згідно пп. 11.2 п. 11 договорів) 102 990,58 грн.

Договір про відступлення права вимоги є відплатним, а саме пунктом 3 договору передбачено, що за передане право вимоги до Боржника за Основним договором у порядку, визначеному цим договором, Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму у розмірі 1 247982,90 грн. у строк до 01.09.2021.

06.08.2021 ТОВ "Агропродукт Поділля" на розрахунковий рахунок первісного кредитора сплачено грошові кошти у загальному розмірі 1297982,90 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 430 від 06.08.2021 та платіжним дорученням №431 від 06.08.2021, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Пославшись на наведені норми, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що відступлення права вимоги є передачею права вимоги первісного кредитора новому кредиторові на підставі укладеного між ними правочину. При цьому, заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, з моменту здійснення Новим кредитором оплати, передбаченої у п. 3 цього Договору, грошові зобов`язання Боржника перед Первісним кредитором, що виникли на підставі Основного договору є припиненими. Первісний кредитор втрачає право вимагати від Боржника виконання грошового зобов`язання, передбаченого основним договором. Відповідно, таке право набув новий кредитор ТОВ "Агропродукт Поділля".

Право вимоги, що було передане за договором про відступлення права вимоги від 06.08.2021, виникло у первісного кредитора на підставі договору поставки №70 від 11.09.2020 та договору поставки №94 від 26.10.2020, за якими ТОВ "Агросиметрія" є продавцем, а ТОВ "Софія - Близнюки" покупцем.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки №70 від 11.09.2020, постачальник зобов`язується в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість. Згідно з п. 1.2 договору поставки № 70 від 11.09.2020, найменування товару визначається сторонами у додатках, які складаються сторонами на кожну партію товару окремо і є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 6.4 договору поставки № 70 від 11.09.2020, покупець вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку несплати товару у строки, визначені цим договором та/або специфікацією (ями) незалежно від того, чи виставлявся постачальником рахунок-фактура.

Додатком №1 від 11.09.2020 до договору поставки №70 від 11.09.2020 сторонами погоджено здійснення поставок насіння пшениці озимої урожай 2020 року у кількості 40 т на загальну суму 590 400,00 грн. Відповідно до п. 3.1 додатку № 1 від 11.09.2020, оплата здійснюється на умовах відстрочки платежу до 05.10.2020.

ТОВ "Агросиметрія" здійснило поставку обумовленого товару, що підтверджується видатковою накладною № 79 від 16.10.2020. Проте, ТОВ "Софія - Близнюки" до 05.10.2020 не оплатило товар.

Додатком №2 від 24.09.2020 до договору поставки №70 від 11.09.2020 сторонами погоджено здійснення поставки озимого ячменю 2020 року у кількості 5 т на загальну суму 76 800,00 грн. Відповідно до п. 3.1 додатку № 2 від 11.09.2020, оплата проводиться до 05.10.2020.

ТОВ "Агросиметрія" здійснило поставку обумовленого товару, що підтверджується видатковою накладною №91 від 16.10.2020. Проте, ТОВ "Софія - Близнюки" до 05.10.2020 не оплатило товар, у зв`язку із чим з 06.10.2020 розпочалося прострочення боржника.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки №94 від 26.10.2020, постачальник зобов`язується в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його вартість. Згідно з п. 1.2 договору поставки № 94 від 26.10.2020, найменування товару визначається сторонами у додатках, які складаються сторонами на кожну партію товару окремо і є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 6.4 договору поставки №94 від 26.10.2020, покупець вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку несплати товару у строки, визначені цим договором та/або специфікацією (ями) незалежно від того, чи виставлявся постачальником рахунок-фактури.

Шляхом підписання додатку №1 до договору поставки №94 від 26.10.2020 сторони погодили здійснення поставки озимої пшениці врожаю 2020 року у кількості 12 тон та Озимої пшениці Центуріон 1 репр. у кількості 8 т загальною вартістю 295200,00 грн. Відповідно до п. 3.1 додатку №1 до договору поставки №94 від 26.10.2020, оплата здійснюється до 27.10.2020.

ТОВ "Агросиметрія" здійснило поставку обумовленого товару, що підтверджується видатковою накладною №109 від 26.10.2020. Проте, ТОВ "Софія -Близнюки" до 27.10.2020 не оплатило товар, у зв`язку із чим з 28.10.2020 розпочалося прострочення боржника.

Тобто, вартість товару, поставленого за двома договорами поставки, яка залишилась не сплаченою покупцем ТОВ "Софія -Близнюки" становить 962 400,00 грн., з яких: 667 200,00 грн. за договором поставки №70 від 11.09.2020, 295 200,00 грн. за договором поставки №94 від 26.10.2020.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарськізобов`язання таорганізаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами статті 265 Господарського кодексу України України унорсмовано, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу Україн, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Софія -Близнюки" не виконало свої зобов`язання перед ТОВ "Агросиметрія" щодо сплати за поставлену продукцію у розмірі 962 400,00 грн., право на стягнення яких перейшли до ТОВ "Агропродукт Поділля".

Доказів сплати боргу ТОВ "Агросиметрія" та/або ТОВ "Агропродукт Поділля" боржником ТОВ "Софія -Близнюки" матеріали справи не містять.

Отже, боржник не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, не сплатив в повному обсязі наявну заборгованість, наразі заборгованість боржника ТОВ "Софія -Близнюки" за договорами поставки № 70 від 11.09.2020 та № 94 від 26.10.2020 складає 962 400,00 грн., яка до цього часу не сплачена.

Окрім основної заборгованості за договорами поставки №70 від 11.09.2020 та №94 від 26.10.2020, кредитором ТОВ "Агропродукт Поділля" заявлено до стягнення штрафні санкції та пеню.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в статтях 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст.218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. п. 11.2 п. 11 договорів поставки №70 від 11.09.2020 та №94 від 26.10.2020, покупець за порушення строків оплати отриманого товару, сплачує іншій стороні неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час існування прострочення, від вартості несвоєчасно оплаченого товару.

Розрахунок заявленої до стягнення пені є арифметично вірним.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно визнав вимоги кредитора ТОВ "Агропродукт Поділля" у розмірі 102 990,58грн.н пені за договорами поставки № 70 від 11.09.2020 та №94 від 26.10.2020 обґрунтованими, доведеними та такими, які підлягають визнанню, ці вимоги правомірно розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Відповідно до п. п. 11.3 п. 11 договорів поставки №70 від 11.09.2020 та №94 від 26.10.2020, покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання по оплаті поставленого товару, більше ніж на 10 календарних днів, зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 20 відсотків від простроченої суми (вартості неоплаченого чи несвоєчасно оплаченого товару).

Розрахунок заявленого до стягнення штрафу та визнано його арифметично вірним.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно визнав вимоги кредитора ТОВ "Агропродукт Поділля" у розмірі 192 480,00 грн. штрафу за договорами поставки №70 від 11.09.2020 та № 94 від 26.10.2020. Судова колдегія апеляційної інстанції погоджується з відповідними висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими, доведеними та такими, які підлягають визнанню, як такі, що правомірно включені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 01.06.2021 ТОВ "Агропродукт Поділля" передало ТОВ "Софія - Близнюки" на відповідальне зберігання товарно-матеріальні цінності загальною вартістю 4771433,11 грн., що підтверджується договором №0106/1 від 01.06.2021 та Актом прийому-передачі від 01.06.2021.

Відповідно до п. 1.1 договору №0106/1 від 01.06.2021, виконавець надає замовнику послуги відповідального зберігання товарно-матеріальних цінностей, в критих, що охороняються приміщеннях, а замовник приймає послуги і своєчасно оплачує вартість наданих виконавцем послуг відповідно до умов цього договору.

Відповідно до Акту прийому-передачі від 01.06.2021 сторонами оцінено передані товарно-матеріальні цінності на суму 4771433,11 грн.

Відповідно до п. 6.2 договору відповідального зберігання від 01.06.2021, виконавець несе відповідальність перед замовником у разі втрати, знищення, пошкодження, нестачі товарно-матеріальних цінностей замовника в розмірі повної вартості товарно-матеріальних цінностей, що зазначена в акті прийому-передачі.

Згідно з п. 6.3 договору відповідального зберігання від 01.06.2021, у разі виявлення втрати, знищення, пошкодження, нестачі товарно-матеріальних цінностей сторона, що це виявила, повинна негайно повідомити іншу сторону. За результатами спільного обстеження сторони складають акт, в якому вказують:

- кількість втрачених (пошкоджених або відсутніх) товарно-матеріальних цінностей;

- вартість втрачених (пошкоджених або відсутніх) товарно-матеріальних цінностей, що приймається сторонами в якості суми, що підлягає відшкодуванню виконавцем відповідно до цього пункту.

Виконавець зобов`язаний протягом 10 днів з моменту складання акту сплатити замовнику суму, зазначену в акті.

Кредитор в своїй заяві зазначає, що 03.06.2021 директор ТОВ "Агропродукт Поділля" приїхав за адресою місцезнаходження складу Харківська область, Близнюківський р-н, с. Софіївка Перша, вул. Миру, 18а, для перевірки збереження товарно-матеріальних цінностей. Проте, у складі не виявлено переданих на зберігання товарно-матеріальних цінностей, що стало підставою для складання акту втрати товарно-матеріальних цінностей.

03.06.2021 директором ТОВ "Агропродукт Поділля" та директором ТОВ "Софія - Близнюки" підписано Акт втрати товарно-матеріальних цінностей, в якому зафіксована відсутність на складі виконавця переданих товарно-матеріальних цінностей, вартість яких становить 4771433,11 грн.

У зв`язку зі втратою товарно-матеріальних цінностей, на підставі п. 6.3 договору відповідального зберігання, у ТОВ "Софія - Близнюки" виникло зобов`язання відшкодувати ТОВ "Агропродукт Поділля" вартість втрачених товарно-матеріальних цінностей, яка визначається згідно з Актом прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей та Актом втрати товарно-матеріальних цінностей.

Вартість втрачених товарно-матеріальних цінностей мала бути сплачена ТОВ "Софія - Близнюки" протягом 10 днів з моменту виявлення втрати, тобто до 25.07.2021. Проте, ТОВ "Софія - Близнюки", всупереч умовам договору, не сплатило у встановлений строк вартість втрачених товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 937 Цивільного кодексу України, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, що передача майна на зберігання засвідчується будь-яким письмовим документом, що підписаний зберігачем.

Згідно з ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 цієї статті збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч. 1 статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, в розумінні чинного господарського законодавства збитки внаслідок порушення договірних зобов`язань - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

При цьому зменшення майнових благ внаслідок невиконання зобов`язань наступає об`єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання (неналежного виконання) зобов`язань.

Виходячи з наведених норм, в разі порушення боржником договору зберігання щодо повернення майна кредитор має право на відшкодування завданих таким правопорушенням збитків лише в разі наявності внаслідок цього шкоди у вигляді втрати, пошкодження чи знищення речей.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, завданих порушенням договірного зобов`язання потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина правопорушника.

Неправомірною є поведінка(дії, бездіяльність), яка полягає у порушенні зобов`язання.

Під збитками слід розуміти зменшення майнової сфери потерпілого у вартісному вираженні.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком протиправної поведінки заподіювача. При цьому причина (протиправна поведінка відповідача) повинна не тільки передувати збиткам (вибуттю майна із майнової сфери позивача), але й з необхідністю породжувати такий наслідок, тобто повинен бути не опосередкований, а безпосередній причинний звязок, при якому протиправна поведінка прямо (безпосередньо) породжує наслідок.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобов`язань у вигляді відшкодування збитків.

При цьому, враховуючи положення статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, яка встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та положення статті 614 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію вини порушника зобов`язання, позивач повинен довести наявність протиправної поведінки, шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою, а відповідач- відсутність своєї вини у заподіянні збитків.

Частиною 3 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Отже, частина 3 вищевказаної статті, наділяє сторін правочину правом визначати у договорі спосіб визначення розміру збитків, що є реалізацією принципу свободи договору.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Агропродукт Поділля" та ТОВ "Софія - Близнюки" дійшли згоди, що у випадку втрати товарно-матеріальних цінностей, переданих на зберігання, збитки визначаються з урахуванням вартості товарно-матеріальних цінностей, що визначена в Акті прийому-передачі. Відповідні умови закріплені в п. 4.4, 6.2 договору про надання послуг відповідального зберігання від 01.06.2021.

Передання майна на зберігання та вартість такого майна підтверджується Актом прийому-передачі від 01.06.2021, втрата боржником майна, переданого на зберігання, підтверджується Актом втрати товарно-матеріальних цінностей до договору про надання послуг відповідального зберігання № 0106/1 від 01.06.2021.

Отже, як правомірно зазначив суд першої інстанції ТОВ "Агропродукт Поділля" допустило порушення умов договору зберігання, оскільки обов`язком саме ТОВ "Софія - Близнюки" є забезпечення належного зберігання та схоронності майна. Так, відповідно до п.п. 5.1.1, 5.1.2 договору про надання послуг відповідального зберігання №0106/1 від 01.06.2021, виконавець зобов`язаний належним чином надавати послуги, зазначені в договорі, забезпечити збереження товарно-матеріальних цінностей замовника.

Матеріали справи не містять пояснень ТОВ "Софія - Близнюки" щодо обставин втрати майна та наявності обставин непереборної сили чи форс-мажорних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Згідно з ч. 2 цієї статті, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Так як боржником не доведено відсутності вини у втраті товарно-матеріальних цінностей, презюмується, що порушення зобов`язання допущене з вини боржника, допоки боржником не буде доведене зворотне.

Таким чином з матеріалів справи вбчається повний склад цивільного правопорушення, який є підставою для відповідальності боржника у вигляді відшкодування збитків у заявленому кредитором розмірі, а саме: протиправна поведінка боржника,яка полягає у невиконанні боржником договірного зобов`язання із забезпечення схоронності прийнятого на зберігання майна, збитки відповідача, які полягають у втраті переданого на зберігання майна в розмірі, що відповідає визначеній в Акті приймання-передачі його вартості та безпосередній причинно-наслідковий зв`язок із порушенням боржником вказаного зобов`язання та збитками, вина боржника презюмується і відповідна презумпція ним не спростована.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивач, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

У разі неможливості самостійно надати докази учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом у порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

У господарському судочинстві принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано в Постанові Великої палати ВСУ від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Так, розпорядник майна в своїх запереченнях ставить під сумнів реальність правовідносин ТОВ "Агропродукт Поділля" з боржником, стверджуючи про можливу удаваність правочинів укладених між ТОВ "Агропродукт Поділля" та ТОВ "Софія - Близнюки", проте в своїх запереченнях не наводить жодного доказу в підтвердження визнання укладених сторонами договорів, на яких ґрунтуються кредиторські вимоги , недійсним у встановленому порядку, з огляду на встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правочину.

При цьому, як правомірно зазначив суд першої інстанції, дним з різновидів спорів, які розглядає суд в межах провадження у справі про банкрутство є розгляд спірних вимог конкурсного кредитора, який може бути оспорений боржником або іншим кредитором боржника. Відтак, при розгляді спірних вимог кредиторів суди керуються спеціальними нормами законодавства про банкрутство, які визначають обов`язки конкретного кредитора щодо доказування розміру кредиторських вимог, визначають обсяг доказування, предмет доказування спірних кредиторських вимог, право суду відмовити у визнанні спірних вимог внаслідок неподання заявником документів, що їх підтверджують. Такий правовий висновок викладений ВС у постанові від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18.

Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в даному випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. У випадку ненадання заявником - кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України). Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором - заявником грошових вимог.

Заявником - кредитором ТОВ "Агропродукт Поділля" було надано суду необхідну сукупність документів на обґрунтування своїх вимог, зазначені докази були досліджені у повному обсязі, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про визнання кредиторських вимог ТОВ "Агропродукт Поділля" на загальну суму 6029303,69 грн., з яких: 5733833,11 грн. сума основного боргу, 192480,00 грн. штрафна санкція, 102990,58 грн. пеня.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо того, що до заяви кредитора не було надано доказів на підтвердження поставки ним товару на склад боржника,документів, які підтверджують дійсну наявність складу за адресою: Харківська область,Близнюківський район, с. Софіївка Перша, вул. Миру, 18а, яка зазначена у п. 2.1. договору зберігання від 01.06.2021 №0106/1 у власності боржника,або в оренді, з огляду відсутність відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо зареєстрованих прав боржника на нерухоме майно за вказаною адресою, не врахувавши відсутності доказів того, що кредитор чи боржник звертались до правоохоронних органів щодо можливого викрадення майна чи доказів щодо можливого знищення майна, яке передано на зберігання за вказаним догвором.

Як зазначено вище, передання майна на зберігання та вартість такого майна підтверджується Актом прийому-передачі від 01.06.2021, втрата боржником майна, переданого на зберігання, підтверджується Актом втрати товарно-матеріальних цінностей до договору про надання послуг відповідального зберігання №0106/1 від 01.06.2021.

Разом з тим, наявність у боржника речових прав на нерухоме майно за адресою, яка в договорі зберігання зазначена адресою його складу, не входить до предмету доказування у даній справі, з огляду на презумпцію правомірності вказаного договору та відсутності доказів визнання його недійсним,в тому числі як такого, що вчинений без наміру створення правових наслідків (фіктивного правочину). До того ж, законодавством не встановлено обмежень щодо укладення договорів зберігання лише за умови наявності у зберігача права власності чи оренди на складські приміщення, та не обмежено суб`єктів підприємницької діяльності-зберігачів у можливості залучати з метою виконання своїх договірних обов`язків третіх осіб, що мають речові права на відповідні складські приміщення.

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитором є юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Частиною 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Частиною 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою ст. 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів; дата підсумкового засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство, чи ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 44 цього Кодексу.

Розпорядник майна за результатами попереднього засідання вносить до реєстру вимог кредиторів відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов`язаннями, наявність права вирішального голосу в представницьких органах кредиторів, черговість задоволення кожної вимоги.

З урахуванням того, що офіційне повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 19.08.2021 (номер публікації 67081), а заява ТОВ "Агропродукт Поділля" подана в межах визначеного законом 30-денного строку, строк виконання зобов`язань настав до моменту відкриття провадження у справі, то зазначені вимоги правомірно визначено судом першої інстанції як конкурсними та такі, що підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості.

За подання заяви з грошовими вимогами заявником також був сплачений судовий збір у розмірі 4540,00 грн. який також визнається судом та підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів.

Отже, зважаючи на наявність доказів, якими підтверджуються вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт Поділля" у заявленому розмірі, суд дійшов обгрунтованоговисновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ТОВ "Агропродукт Поділля" (вх. 22009 від 20.09.2021) про визнання грошових вимог до боржника.

Щодо апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» на ухвалу господарського суду Харківської області від від 20.12.2021 у справі №922/2334/21 в частині визнання грошових вимог ТОВ «АГРО МАРКЕТИНГ ГРУП", колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу господарського суду після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Маркетинг Груп" (вх.№ 22258 від 22.09.2021 (надано до відправлення до поштового відділення 20.09.2021) з грошовими вимогами до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Софія Близнюки на загальну суму 25 786 495,33 грн.

Ухвалою суду від 23.09.2021 було прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Маркетинг Груп" (вх.№ 22258 від 22.09.2021) з грошовими вимогами до боржника до розгляду та призначено її розгляд в попередньому засіданні господарського суду. Зобов`язано розпорядника майна та боржника розглянути заяву кредитора та письмово повідомити про результати розгляду заявника та суд до дати проведення попереднього засідання. Зобов`язано кредитора за три дні до судового засідання через канцелярію суду надати: правове та документальне обґрунтування заявлених вимог до боржника; оригінали документів доданих до заяви (для огляду); розрахунок заборгованості, яка виникла до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.

05.10.2021 до суду від розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Хандуріна Д.В. надійшли повідомлення (вх. №23409) про результати розгляду вимог кредиторів, що надійшли на його адресу. Так, з наданого повідомлення, що було направлено на адресу ТОВ "Агро Маркетинг Груп" вбачається, що розпорядником майна були відхилені в повному обсязі грошові вимоги ТОВ "Агро Маркетинг Груп". В обґрунтування відмови у визнанні грошових вимог розпорядник майна зазначає, що заявлені вимоги в повному обсязі не підтверджені судовим рішенням. Розпорядник майна зауважує, що в своїй заяві ТОВ "Агро Маркетинг Груп" посилається на договір поставки № 1 від 17.05.2021, відповідно п. 9.1 якого боржник як позичальник повинен був в підтвердження свого зобов`язання видавати згідно з податковим законодавством України податкові накладні без окремої письмової вимоги покупця, які в свою чергу повинні бути зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, проте до матеріалів заяви з грошовими вимогами такі податкові накладні не додані. На думку розпорядника майна до заяви не додано жодних первинних документів в підтвердження реальності заборгованості боржника перед ТОВ "Агро Маркетинг Груп".

Враховуючи наведені заперечення, розпорядник майна просить суд звернутись до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.03.2018у справі №916/4644/15, відповідно до якого обов`язок доведення кредиторських вимог одночасно з поданням відповідних документів, що їх підтверджують, покладено саме на кредитора. Враховуючи, що в правовідносинах боржника з ТОВ "Агро Маркетинг Груп" виникли обґрунтовані сумніви сторін щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на ТОВ "Агро Маркетинг Груп", як на заявника кредиторських вимог покладено обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.

26.10.2021 до суду від ТОВ "Агро Маркетинг Груп" надійшли заперечення щодо результатів розгляду заяви кредитора розпорядником майна, в яких останній наводить додаткові обґрунтування в підтвердження підстав виникнення заборгованості ТОВ "Софія - Близнюки".

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ "Агро Маркетинг Груп" (Постачальник) та ТОВ "Софія - Близнюки" (Покупець) укладено Договір поставки №1, за умовами якого у строки, зумовлені Договором, Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця насіння сільськогосподарських культур та/або засоби захисту рослим та/або мінеральні добрива (надалі "товар") на умовах відстрочення кінцевого розрахунку на визначений договором строк, а Покупець зобов`язується прийняти товар, сплатити його вартість па умовах, передбачених цим Договором (додаткових угод та Специфікацій до нього).

Відповідно до п.2.1 та п.2.2 Договору Найменування (асортимент) товару, його кількість, ціна за одиницю та ціна всього товару наведені у Специфікаціях до Договору, які є невід`ємними його частинами. Ціна товару, що вказана у Специфікаціях, визначена на дату укладення Договору (підписання Специфікації). Вартість Договору складається із суми всіх Специфікацій, підписаних в рамках цього Договору.

Так, між Сторонами було укладено 11 Специфікацій на поставку товару на загальну суму 25 786 495,33 грн.

Відповідно до специфікацій, строк оплати за поставлений товар встановлено до 31.06.2021.

На виконання умов договору, TOB "Агро Маркетинг Груп" поставило, а ТОВ "СОФІЯ-БЛИЗНЮКИ" отримало товар, що підтверджується підписаними Сторонами наступними видатковими накладними: №6 від 17.05.2021 на суму 175444,91 грн, №7 від 17.05.2021 на суму 125332,91 грн., №8 від 17.05.2021 на суму 73126,80 грн, №9 від 17.05.2021 на суму 238472,54 грн, №40 від 18.05.2021 на суму 447228,51 грн, №41 від 18.05.2021 на суму 598782,00 грн, №42 від 18.05.2021 на суму 1252708,00 грн, №43 від 19.05.2021 на суму 1421037,56 грн, №44 від 19.05.2021 на суму 1725403,15 грн, №48 від 19.05.2021 на суму 1312 206, 37 грн, №30 від 20.05.2021 на суму 261185,70 грн, №32 від 20.05.2021 на суму 18681,16 грн, №33 від 20.05.2021 на суму 4560,02 грн, №50 від 20.05.2021 на суму 442783,22 грн, №31 від 21.05.2021 на суму 1779341,71 грн, №34 від 21.05.2021 на суму 2705828,90 грн, №36 від 21.05.2021 на суму 709570,35 грн, №37 від 21.05.2021 на суму 3343112,46 грн, №39 від 24.05.2021 на суму 4289081,29 грн, №45 від 24.05.2021 на суму 1688583,52 грн, №51 від 24.05.2021 на суму 2483841,25 грн, №53 від 28.05.2021 на суму 522460,97 грн, №60 від 28.05.2021 на суму 168722,00 грн.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основним видами господарських зобов`язань є майново-господарськізобов`язання таорганізаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу Україн, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як правомірно встановлено господарським судом першої інстанції, вищенаведеними видатковими накладними підтверджується факт поставки ТОВ «Агро Маркетинг Груп» боржнику товару за договором поставки від 17.05.2021 №1 вартістю 25 786 495,33 грн., в той час як доказів сплати за поставлений товар, строк оплати якого настав , матеріали справи не містять, у зв`язку з чим дійшов правомірного висновку про підтвердження грошових вимог ТОВ «Агро Маркетинг Груп».

Прии цьому колегія суддів зазначає, що зазначені вище видаткові накладні, відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами, які фіксують відповідні господарські операції з поставки, в тому числі їх дати, а тому є доказами, які містять відомості, що входять до предмету доказування у даній справі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповдіно до статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

- підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9);

- первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (частина друга статті 9);

- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1).

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (стаття 1).

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (з подальшими змінами і в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):

- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. (абзац другий пункту 2.1);

- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абзац перший пункту 2.1 в редакції, чинній з 26.05.2017);

- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абзац перший пункту 2.1 в редакції, чинній з 26.05.2017);

- документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. (абзац перший пункту 2.5);

- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників. (пункт 2.15).

При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18. від 29.01.2020 у справі № 916/922/19.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

У вищенаведених видаткових накладних не було зазначено посади та прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції з прийняття спірного товару.

Разом з тим, відповідно до вимог вищевказаного абз.9 ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказані первинні документи містять такі обов`язкові реквізити, як дату їх складання; назву підприємства, від імені якого складено документи і якому здійснюється поставка за цими накладними; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особисті підписи в графі "відвантажив" та "отримав", та засвідчені відтиском печаток сторін.

Зважаючи на наявність відбитку печатки боржника на спірних документах та, враховуючи, що останній несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, за відсутності обставин, що печатка була загублена, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа з достатнім ступенем вірогідності свідчить про участь відповідача у здійсненні відповідних господарських операцій з поставки товару Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Маркетинг Груп» за договором поставки від 17.05.2021 № 1

При цьому, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо неналежності та недопустимості спірних видаткових накладних, через те, що вони не містять прізвища та посади особи, яка від імені покупця брала участь у господарській операції.

Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанова: від 06.11.2018 у справі №910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі №915/878/16, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 20.12.2018 у справі №910/19702/17.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо того, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Маркетинг Груп» не надано податкових накладних на товар,зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних, обов`язок з видачі яких постачальником встановлено п. 9.1. договором поставки від 17.05.2021 №1, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, частинами першою та другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

За приписами частин третьої, восьмої статті 19 ГК України, обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, від 23.07.2019 у справі № 918/780/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 28.08.2020 у справі № 922/2081/19викладено висновки, щодо того,що: фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові декларації та накладні,оскільки податкові декларації підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції, сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції, податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Податкові накладні є підставою лише для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту та не є документами, які підтверджують факт отримання відповідачем товару та наявності у нього заборгованості перед позивачем.

Також колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Маркетинг Груп» на підтвердження доставки зазначеного у видаткових накладних товару боржнику не надано товарно-транспортних накладних.

Так, наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 затверджено Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення № 88).

Згідно з пунктом 2.1 цього Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Пунктом 2.2 Положення № 88 передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 5 квітня 2001 року документом для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія є, серед інших, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.

Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила № 363).

Відповідно до пункту 1 цих Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

За змістом підпунктів 11.4 та 11.6 Правил № 363 товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів.

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні.

За змістом пунктів 1 та 2 вказаного Переліку наявність ТТН є обов`язковою у випадку здійснення перевезень на договірних умовах. У випадку ж здійснення перевезення для власних потреб - накладна не оформлюється.

Таким чином, ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Відсутність ТТН, тим не менш, не може бути самостійною підставою вважати господарську операцією такою, що не відбулася, а причини відсутності ТТН у кожному конкретному випадку мають бути досліджені судом.

Транспортні документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу або поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже, відсутність у позивача деяких товарно-транспортних накладних або наявність в них певних недоліків не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах: від 25 лютого 2021 року (справа №803/1684/17, адміністративне провадження №К/9901/51649/18, ЄДРСРУ №95176997), від 21 січня 2021 року (справа №813/2204/17, адміністративне провадження №К/9901/35740/18, ЄДРСРУ № 94328053), від 24 травня 2019 року (справа №826/7423/16), від 6 лютого 2018 року (справа №816/166/15-а), від 11 вересня 2018 року (справа №804/4787/16)

Щодо доводів скаржника, що заявлені Товариством з обмеженою відповідальністю Агро Маркетинг Груп до боржника грошові вимоги в повному обсязі не підтверджені судовим рішенням, колегія суддів зазначає, що Кодекс України з процедур банкрутства не містить положень щодо необхідності підтвердження кредиторських вимог у справі про банкрутство боржника виключно судовим рішення.

Разом з тим, як зазначено вище, за змістом ч.ч. 1,6 статті 45, ч. 2 статті 47 Кодексу України з питань банкрутства, заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги конкурсного кредитора повинні бути підтверджені відповідними доказами. При цьому слід зазначити, що у справі про банкрутство господарський суд встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів(договорів,накладних, актів тощо) та (або) рішень юрисдикційного органу,до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору.

Зазначений висновок щодо необхідності дослідження в межах справи про банкрутство доказів наявності чи відсутності грошових зобов`язань, які складають зміст вимог конкурсних кредиторів, викладено в постанові Верховного суду від 16.05.2018 у справі №924/628/17.

В постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 05.03.2019, у справі № 910/3353/16, від 18.04.2018 у справі № 914/1126/14 викладено висновок, що надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений саме на господарський суд, який здійснює правосуддя у справі про банкрутство.

Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт, тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (аналогічна позиція наведена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17).

Щодо апеляційної скарги АТ «Райффайзенбанк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 у справі № 922/2334/21 в частині визнання грошових вимог ТОВ «Зеронова група Київ», колегія суддів зазначає наступне.

На адресу господарського суду після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернова група Київ" (вх.№ 22378 від 23.09.2021 (надано до відправлення до поштового відділення 20.09.2021) з грошовими вимогами до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Софія Близнюки.

Заява кредитора мотивована тим, що згідно умов Договору поставки №1501 від 15.01.2021 року та Специфікації № 1 до Договору поставки № 1501 від 15.01.2021 року ТОВ "Зернова група Київ" в січні 2021 року було поставлено ТОВ "Софія-Близнюки" товар, а саме - кукурудзу 3 кл. загальною вагою 1 538,56 тон загальною вартістю 12 000 768,00 грн. Проте, боржник не виконав своє зобов`язання щодо оплати поставленого товару відповідно до умов вищезазначених договору поставки та специфікації до нього. Таким чином, у ТОВ "Софія-Близнюки" виникла заборгованість, яка станом на дату відкриття провадження у справі про банкрутство становить 17823745,00 грн.

Ухвалою суду від 23.09.2021 було прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернова група Київ" (вх.№ 22378 від 23.09.2021) з грошовими вимогами до боржника до розгляду та призначено її розгляд в попередньому засіданні господарського суду. Зобов`язано розпорядника майна та боржника розглянути заяву кредитора та письмово повідомити про результати розгляду заявника та суд до дати проведення попереднього засідання. Зобов`язано кредитора за три дні до судового засідання через канцелярію суду надати: правове та документальне обґрунтування заявлених вимог до боржника; оригінали документів доданих до заяви (для огляду); розрахунок заборгованості, яка виникла до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.

05.10.2021 до канцелярії господарського суду від боржника надійшло письмові заперечення на заяву з грошовими вимогами ТОВ "Зернова група Київ" (вх. №23307), в яких він зазначає, що вимоги кредитора є необґрунтованими та безпідставними.

Зокрема вказує, що на початку січня 2020 ТОВ "Софія- Близнюки" мало намір укласти договір поставки із ТОВ "Зернова група Київ" на поставку зернової культури кукурудза. Сторонами було обговорено істотні умови майбутньої поставки та кількісно якісні показники товару кукурудза, який Товариство з обмеженою відповідальністю Софія- Близнюки мало намір купити. У цей самий час сторони розробляли проекти первинних документів, а саме: ймовірного договору поставки, специфікацій, видаткових накладних, тощо, адже боржник мав намір купити велику партію зернових культур. Боржник вказує, що, враховуючи, що контрагенти знаходяться на досить віддалених відстанях один від одного, а тому це може створити перепони у виконанні умов договору поставки №1501 від 15.01.2021, директор ТОВ "Софія- Близнюки" підписав заздалегідь договір, специфікації та видаткові накладні. Проте боржник зазначає, що фактично поставка не відбувалась.

Також боржник зауважує, що відповідно до її. 3.4. договору поставки №1501 від 15.01.2021 на поставлений товар постачальник зобов`язаний надати покупцю наступні документи:

- рахунок фактуру на 100% вартості товару, що поставляється за договором із зазначенням кількості товару, ціни без ПДВ, загальної суми без ПДВ, суми ПДВ. всього до сплати;

- видаткова накладна, виписана на 100% поставленого товару у відповідності до діючого законодавства України;

- належним чином оформлену в єдиному реєстрі податкову накладну з урахуванням вимог норм ст. 201 Податкового кодексу України, з накладенням електронного підпису уповноваженої особи платника. Покупець має право не здійснювати оплату товару до отримання належним чином зареєстрованої податкової накладної;

- товарно - транспортної накладної.

В порушення умов н. 3.4. договору поставки №1501 від 15.01.2021 ТОВ Зернова група Київ" не надало ГОВ Софія-Близнюкн наступні документи на товар: рахунки фактури до договору: належним чином оформленні податкові накладні та товарно- транспортні накладні.

Крім того, боржник звертає увагу суду, що у кредитора не було фактично можливості поставити таку велику партію кукурудзи в строки, які були обумовлені в наданих документах на підтвердження поставки,

Враховуючи наведені заперечення боржник не визнає вимоги ТОВ "Зернова група Київ" в повному обсязі.

05.10.2021 до суду від розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Хандуріна Д.В. надійшли повідомлення (вх. №23409) про результати розгляду вимог кредиторів, що надійшли на його адресу. Так, з наданого повідомлення, що було направлено на адресу ТОВ "Зернова група Київ" вбачається, що розпорядником майна були відхилені в повному обсязі грошові вимоги ТОВ "Зернова група Київ". В обґрунтування відмови у визнанні грошових вимог розпорядник майна зазначає, що заявлені вимоги в повному обсязі не підтверджені судовим рішенням. Розпорядник майна в своїх запереченнях зауважував ТОВ "Зернова група Київ" як постачальник повинен був в підтвердження свого зобов`язання видавати згідно з податковим законодавством України податкові накладні без окремої письмової вимоги покупця, які в свою чергу повинні бути зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних, проте до матеріалів заяви з грошовими вимогами такі податкові накладні не додані. На думку розпорядника майна до заяви не додано достатніх документів в підтвердження реальності заборгованості боржника перед ТОВ "Зернова група Київ".

Враховуючи наведені заперечення, розпорядник майна просить суд звернутись до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.03.2018у справі №916/4644/15, відповідно до якого обов`язок доведення кредиторських вимог одночасно з поданням відповідних документів, що їх підтверджують, покладено саме на кредитора. Враховуючи, що в правовідносинах боржника з ТОВ "Зернова група Київ" виникли обґрунтовані сумніви сторін щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на ТОВ "Зернова група Київ", як на заявника кредиторських вимог покладено обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.

Також до судового засідання від ТОВ "Зернова група Київ" надійшло через електронний суд клопотання (вх. №29919), в якому кредитор повідомляє, що на запити, які були направлені на ГУ ДПС у Харківській області отримано відповідь про те, що ТОВ "Зернова група Київ" було виписано податкові накладні на реалізацію кукурудзи у кількості 1538,56 т. на загальну суму 12 000 768 грн. в т. ч. ПДВ 2 000 128 грн. підприємству ТОВ "Софія-Близнюки". У свою чергу ТОВ "Софія - Близнюки" дані податкові накладні на загальну суму ПДВ 2000128 грн. було включено до податкового кредиту податкової декларації з ПДВ за січень 2021 року. Кредитор зазначає, що використання боржником податкового кредиту за господарською операцією з ТОВ "Зернова група Київ" на його думку підтверджує те, що ТОВ "Софія-Близнюки" отримала товар і у нього виник обов`язок з оплати такого товару. Тому боржник рахував, що має повне право на використання податкового кредиту та використав його.

Стосовно відповіді ГУ ДПС у Харківській області від 07.12.2021 року, то нею було відмовлено в наданні запитуваної кредитором товариством інформації щодо продажу та відповідно оформлення ТОВ "Софія-Близнюки" податкових накладних на товар "кукурудза", код товару згідно УКТ ЗЕД: 1005 у період з січня по серпень 2021 року з підстав її конфіденційності.

З матеріалів справи вбачається, що 15.01.2021 між ТОВ "Зернова група Київ" як Постачальником та ТОВ "Софія-Близнюки" як Покупцем було укладено Договір поставки №1501 (надалі - Договір) та підписано Специфікацію № 1 до Договору поставки №1501 від 15.01.2021 (надалі - Специфікація).

Згідно умов Договору та Специфікації ТОВ "Зернова група Київ" зобов`язалося поставити ТОВ "Софія-Близнюки" Товар, а саме: 1540 тон кукурудзи 3 кл. за ціною 7 800,00 грн. з ПДВ за одну тону, загальною вартістю 12 012 000,00 грн. з ПДВ. у строк до 31.01.2021 року). У свою чергу ТОВ "Софія-Близнюки" зобов`язалося оплатити Товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі рахунку-фактури протягом 3-ох робочих днів від дати отримання Товару, тобто дати підписання видаткової накладної (п. 1.1., 2.2. Договору та п. 4 Специфікації).

На виконання умов Договору та Специфікації Кредитором було поставлено Боржнику:

- 18.01.2021-154,2 тони кукурудзи 3 кл. на суму 1202760,00 грн. з ПДВ. що підтверджується видатковою накладною № 1801-4 від 18.01.2021, рахунок на оплату № 1801-3 від 18.01.2021 на суму 1202760,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 21.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 22.01.2021);

- 19.01.2021-135,8 тон кукурудзи 3 кл. на суму 1059240,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 1901-4 від 19.01.2021, рахунок на оплату № 1901-3 від 19.01.2021 року на суму 1059240,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 22.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 23.01.2021);

- 20.01.2021-152,1 тони кукурудзи 3 кл. на суму 1186380,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2001-5 від 20.01.2021, рахунок на оплату № 2001-4 від 20.01.2021 на суму 1186380,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 25.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 26.01.2021);

- 21.01.2021-140,26 тон кукурудзи 3 кл. на суму 1094028,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №2101-3 від 21.01.2021, рахунок на оплату №2101-3 від 21.01.2021 на суму 1094028,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 26.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги -27.01.2021);

- 22.01.2021-142,54 тони кукурудзи 3 кл. на суму 1111812,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2201-7 від 22.01.2021, рахунок на оплату № 2201-2 від 22.01.2021 на суму 1111812,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 27.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 28.01.2021);

- 25.01.2021-152,28 тони кукурудзи 3 кл. на суму 1187784,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2501-3 від 25.01.2021, рахунок на оплату №2501-2 від 25.01.2021 на суму 1187784,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 28.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 29.01.2021);

- 26.01.2021-136,26 тони кукурудзи 3 кл. на суму 1062828,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2601-4 від 26.01.2021, рахунок на оплату № 2601-4 від 26.01.2021 на суму 1062828,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 29.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 30.01.2021);

- 27.01.2021-150,24 тони кукурудзи 3 кл. на суму 1171872,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2701-4 від 27.01.2021, рахунок на оплату №2701-4 від 27.01.2021 на суму 1171872,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 01.02.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 02.02.2021);

28.01.2021-138,28 тон кукурудзи 3 кл. на суму 1078584,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2801-4 від 28.01.2021, рахунок на оплату № 2801-4 від 28.01.2021 на суму 1 078 584,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 02.02.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 03.02.2021);

- 29.01.2021-131,4 тони кукурудзи 3 кл. на суму 1024920,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2901-2 від 29.01.2021 року, рахунок на оплату №2901-2 від 29.01.2021 року на суму 1 024 920,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 03.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 04.01.2021);

30.01.2021-105,2 тон кукурудзи 3 кл. на суму 820560,0.0 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 3001-1 від 30.01.2021, рахунок на оплату №3001-1 від 30.01.2021 на суму 820560,00 грн. з ПДВ отриманий Боржником цього ж дня (згідно п. 4 Специфікації - строк оплати: 03.01.2021, отже дата виникнення права грошової вимоги - 04.01.2021).

Тобто, всього за Договором ТОВ "Зернова група Київ" було поставлено ТОВ "Софія- Близнюки" 1 538,56 тони кукурудзи 3 кл. на загальну суму 12 000 768,00 грн.

Однак, Боржник свого зобов`язання з оплати поставленого Товару згідно умов Договору та Специфікації не виконав.

В своїх запереченнях боржник посилається на п. 3.4. договору поставки №1501 від 15.01.2021 на поставлений товар постачальник зобов`язаний надані покупцю, зокрема належним чином оформлену в єдиному реєстрі податкову накладну з урахуванням вимог норм ст. 201 Податкового кодексу України, з накладенням електронного підпису уповноваженої особи платника. Покупець має право не здійснювати оплату товару до отримання належним чином зареєстрованої податкової накладної.

Так, кредитор наполягає на тому, що такі накладні були зареєстровані єдиному реєстрі, проте були втрачені кредитором.

З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2021 розпорядником майна на електронну адресу суду були надані реєстри податкових накладних відносно ТОВ "Софія- Близнюки".

З наданих реєстрів вбачається, що ТОВ "Зернова група Київ" були зареєстровані всі 11 видаткових накладних, відповідно яких відбувалась поставка кукурудзи ТОВ "Софія - Близнюки".

Крім того, до матеріалів справи додані відповідь ГУ ДПС у Харківській області від 07.12.2021, в якій податкова підтверджує той факт, що ТОВ "Зернова група Київ" було виписано податкові накладні на реалізацію кукурудзи у кількості 1538,56 т. на загальну суму 12 000 768 грн. в т. ч. ПДВ 2000128 грн. підприємству ТОВ "Софія-Близнюки". У свою чергу ТОВ "Софія-Близнюки" дані податкові накладні на загальну суму ПДВ 2000128 грн. було включено до податкового кредиту податкової декларації з ПДВ за січень 2021 року.

Відповідно до пункту 201.1., 201.7., 201.10. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пункту 187.1. статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 14.1.181. статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду. Датою виникнення права на податковий кредит визначається як дата списання коштів з банківського рахунку (видачі з каси) платника податку або дата надання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) йому товарів (послуг).

Згідно зі статтею 198 Податкового кодексу України суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання товарів відносяться до податкового кредиту. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Отже основою податкового обліку є первинні документи по відображенню господарчих операцій.

Підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу (товару).

При цьому, суд також зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як вже вище зазначено, за приписами статті 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивач, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

У разі неможливості самостійно надати докази учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом у порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

У господарському судочинстві принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано в Постанові Великої палати ВСУ від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Так, боржник заперечує факт поставки кукурудзи, стверджуючи, що фактично правочин, що укладений між сторонами містив лише намір, проте фактично поставка товару не відбулась,вказуючи на відсутність доказів наявності приміщення для зберігання поставленого товару, проте в своїх запереченнях не наводить жодного доказу в підтвердження наявності підстав сумнівності отримання товару за видатковими накладними, які є належними та допустимими доказами поставки, оскільки є первинними документами, які відповідно до чинного законодавства фіксують господарські операції поставки господарських .

Зазначені вище видаткові накладні, відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами, які фіксують відповідні господарські операції з поставки, в тому числі їх дати, а тому є доказами, які містять відомості, що входять до предмету доказування у даній справі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповдіно до статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити:назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно із положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

- підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9);

- первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (частина друга статті 9);

- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1).

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію (стаття 1).

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (з подальшими змінами і в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):

- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. (абзац другий пункту 2.1);

- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абзац перший пункту 2.1 в редакції, чинній з 26.05.2017);

- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абзац перший пункту 2.1 в редакції, чинній з 26.05.2017);

- документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. (абзац перший пункту 2.5);

- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників. (пункт 2.15).

При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Виготовлення, продаж та/або придбання печаток здійснюється без одержання будь-яких документів дозвільного характеру.

Отже, підписані сторонами видаткові накладні є належними та допустимими доказами поставки спірного товару боржнику, оскільки є первинними документами, які фіксують факт відповідних господарських операцій.

Разом з тим, обставини щодо наявності чи відсутності в боржника приміщень для зберігання поставленої продукції, на недослідження яких судом зазначає скаржник , не входить до предмета доказування у даній справі, оскільки не спростовують фактів поставки спірного товару боржнику, зафіксованих в наданих до заяви кредитора видаткових накладаних та не визначені законом чи договором як обставини, які впливають на обов`язок оплати поставленого товару.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №918/780/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 28.08.2020 у справі №922/2081/19 викладено висновки, стосовно того, що: фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, а не податкові накладні,оскільки податкові декларації підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції, сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції, податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності. Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Податкові накладні є підставою лише для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту та не є документами, які підтверджують факт отримання відповідачем товару та наявності у нього заборгованості перед позивачем.

Щодо доводів скаржника стосовно не підтвердження заявлених кредиторських вимог через ненадання рахунків фактур, колегія суддів зазначає, що посилання у договорі на факт одержання рахунку не є визначенням конкретного строку чи терміну в розумінні ст.252 ЦК України. Рахунок є лише документом, що містить платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розуміння ст. 212 ЦК України, оскільки не є обумовленою стороною обставиною щодо якої невідомо настане вона чи ні, та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України. Таким чином, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість поставленого позивачем товару.

Вказана правова позиція щодо правової природи рахунку узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, в тоум числі у постановах від 29.04.2020 р. у справі №915/641/19.

Отже, заявником - кредитором ТОВ "Зернова Група Київ" було надано суду необхідну сукупність документів на обґрунтування факту здійснення поставки кукурудзи за договором поставки №1501 від 15.01.2021.

Натомість боржник та розпорядник майна в своїх запереченнях та повідомленнях не наводить відповідних обґрунтувань та доказів в розумінні прокоментованих норм процесуального законодавства в підтвердження спростування висновків суду щодо фактичного постачання товару.

Таким чином, станом на дату подання даної заяви розмір основного боргу ТОВ "Софія-Близнюки" перед ТОВ "Зернова група Київ" за Договором становить 12 000 768,00 грн.

Разом з тим, доказів сплати за поставлений товар, матеріали справи не містять.

Тобто, боржником не виконано грошові зобов`язання за договором поставки №1501 від 15.01.2021, не здійснено повної оплати за поставлений товар у розмірі 12 000 768,00 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частини 1 та 6 статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України визначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ч. 1ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу Українизобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З огляду на наведені норми законів та умови договору поставки №1501 від 15.01.2021, Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернова Група Київ" обґрунтовано заявлено кредиторські вимоги до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія - Близнюки" щодо визнання суми основного боргу у розмірі 12 000 768,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте договором (п. 5.4.) визначено інший процент за користування чужими грошима, які Покупець виплачує Постачальнику у разі порушення умов оплати товару, а саме: 30% річних від неоплаченої суми.

У зв`язку з чим кредитором було нараховано до сплати на підставі ст. 625 ЦК України та п. 5.4. Договору по 18.08.2021 року включно:

- інфляційні втрати у розмірі 586 243,32 грн.;

- 30 % річних у розмірі 1 991 977.63 грн.;

- на підставі п. 5.4. Договору - штраф у розмірі 20% від загальної суми за Договором, що становить 2 402 40,00 грн.;

- на підставі п. 5.2 Договору - неустойку з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми заборгованості за кожен день нездійснення оплати у розмірі 837 816,04 грн.

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитором є юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Частиною 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою ст. 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів; дата підсумкового засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство, чи ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 44 цього Кодексу.

Розпорядник майна за результатами попереднього засідання вносить до реєстру вимог кредиторів відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов`язаннями, наявність права вирішального голосу в представницьких органах кредиторів, черговість задоволення кожної вимоги.

Неустойка (штраф, пеня) враховується в реєстрі вимог кредиторів окремо від основних зобов`язань у шосту чергу.

Погашення неустойки (штрафу, пені) у справі про банкрутство можливе лише в ліквідаційній процедурі.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства у першу чергу задовольняються, зокрема, витрати, пов`язані з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді.

Таким чином грошові кошти з оплати судового збору за подання заяви про визнання кредиторських вимог, виходячи з приписів вказаної статті Кодексу, за характером призначення платежу автоматично включаються до складу судових витрат.

Незалежно від того чи визнані вимоги кредитора боржником разом із розпорядником майна чи ні, суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та визначає правомірність і обґрунтованість грошових вимог кредитора до боржника і за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що кредиторські вимоги ТОВ "Зернова Група Київ" у загальному розмірі 17 819 204,99 грн. є обґрунтованими та доведеними матеріалами справи.

З урахуванням того, що офіційне повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 19.08.2021 (номер публікації 67081), а заява ТОВ "Зернова Група Київ" подана в межах визначеного законом 30-денного строку, строк виконання зобов`язань настав до моменту відкриття провадження у справі, то зазначені вимоги є конкурсними та підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості.

За подання заяви з грошовими вимогами заявником також був сплачений судовий збір у розмірі 4540,00 грн. який також визнається судом та підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів.

Отже, зважаючи на наявність доказів, якими підтверджуються вимоги ТОВ "Зернова Група Київ" у загальному розмірі 17 823744,99 грн. суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ТОВ "Зернова Група Київ" (вх. 22378 від 23.09.2021) про визнання грошових вимог до боржника.

Щодо апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від від 20.12.2021 у справі № 922/2334/21 в частині визнання грошових вимог ТОВ НВП «Альянс» Д.В., колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу господарського суду після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява ТОВ "Науково виробничої фірми "Альянс" (вх.№ 22377 від 23.09.2021) з грошовими вимогами до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Софія Близнюки на загальну суму 1 756 481,92 грн.

Ухвалою суду від 23.09.2021 було прийнято заяву ТОВ "НВФ "Альянс" (вх.№23571від 06.10.2021) з грошовими вимогами до боржника до розгляду та призначено її розгляд в попередньому засіданні господарського суду. Зобов`язано розпорядника майна та боржника розглянути заяву кредитора та письмово повідомити про результати розгляду заявника та суд до дати проведення попереднього засідання. Зобов`язано кредитора за три дні до судового засідання через канцелярію суду надати: правове та документальне обґрунтування заявлених вимог до боржника; оригінали документів доданих до заяви (для огляду); розрахунок заборгованості, яка виникла до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.

05.10.2021 до суду першої інстанції від розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Хандурін Д.В. надійшли повідомлення (вх. №23409) про результати розгляду вимог кредиторів, що надійшли на його адресу. Так, з наданого повідомлення, що було направлено на адресу ТОВ "НВФ "Альянс" вбачається, що розпорядником майна були визнані в повному обсязі грошові вимоги ТОВ "НВФ "Альянс".

Також 05.10.2021 до канцелярії господарського суду від боржника надійшли письмові заперечення на заяву ТОВ "НВФ "Альянс" (вх. №23571), в яких він зазначає, що має заборгованість перед кредитором лише у сумі 820 000,00 грн., проти нарахування штрафних санкцій заперечує, зазначивши, що така позиція кредитора направлена не на повернення коштів та компенсацію завданих збитків, а на отримання якомога більше голосів у комітеті кредиторів боржника. У зв`язку з чим боржник не визнає грошові вимоги ТОВ "НВФ "Альянс" до ТОВ "Софія - Близнюки" в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2020 між ТОВ "Софія-Близнюки" як постачальником та ТОВ НВФ "Альянс" як покупцем було укладено Договір поставки №12101 та підписано Специфікацію №1 від 12.10.2020 до вказаного Договору №12101, згідно якої боржник зобов`язався поставити кредитору 300 тон насіння соняшника за ціною 13 500,00 грн. з ПДВ за одну тону, загальною вартістю 4 050 000,00 грн. із ПДВ, у строк до 26.10.2020.

Боржником був наданий кредитору рахунок №23 від 12.10.2020 на загальну суму 4 050 000,00 грн. із ПДВ.

З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2020 кредитором ТОВ НВФ "Альянс" за наданим рахунком сплачено боржнику платіжним дорученням №592 від 12.10.2020 грошові кошти в розмірі 1 620 000,00 грн. із призначенням платежу "за соняшник зг рах.№23 від 12.10.20 ПДВ 20% 270000 грн."

ТОВ НВФ "Альянс" зазначає, що таким чином було здійснено попередню оплату за 120 тон насіння соняшника.

У період з 12 по 26 жовтня 2020 року включно боржник не розпочав поставку продукції за Договором №12101, у зв`язку з чим кредитор направив боржнику вимогу №0112-4 від 01.12.2020 про повернення суми попередньої оплати, у якій зазначав про необхідність повернути всю суму попередньої оплати в розмірі 1 620 000,00 грн. впродовж трьох днів з моменту направлення вимоги.

Також боржнику направлявся для належного оформлення акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.12.2020.

22.03.2021 боржник повернув на банківський рахунок кредитора грошові кошти трьома платежами в розмірі 202 000,00 грн., 299 000,00 грн. та 299 000,00 грн. відповідно, що разом складає 800 000,00 грн., із призначенням платежів: "попвернен.перерах коштів по платіжн дорученню №592 від 12.10.2020р. у зв`язку з непостачанням на адресу товару за дог №12101 від 12.10.2020 ТОВ "Софія- Близнюки", що підтверджується банківською випискою.

Таким чином, неповернутою залишилась сума сплаченої попередньої оплати у розмірі 820 000,00 грн.

Крім того, кредитор просить суд визнати суму інфляційних втрат у розмірі 98 126,18 грн.; 3 % річних у розмірі 23 815,74 грн. нарахованих за період з 09.12.2020 по 18.08.2021 та нарахований на підставі п. 7.3. договору - штраф у розмірі 20% від вартості недопоставленої продукції, що становить 810 000,00 грн.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Абзацом першим ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у Специфікації, що була підписана обома сторонами, було узгоджено строк поставки - до 26.10.2020.

Відповідно до ст. 525 та ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, Боржник у визначений Специфікацією строк не здійснив поставку Продукції.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. ( п.3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 7.3. Договору) Постачальник має сплатити на користь Покупця штраф у розмірі 20 % непоставленої Продукції.

Окрім цього, згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною другою статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред`явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобовязання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму предявлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обовязком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №3-127гс11.

З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2020 року Кредитором було направлено Боржнику вимогу про повернення суми попередньої оплати за вих. №0112-4.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України - якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, станом на день подачі заяви з грошовими вимогами до боржника невиконані грошові вимоги боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" перед кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю НВФ "Альянс" складають суму в загальному розмірі 1 751 941,92 грн., з яких: 820 000,00 грн. основна сума заборгованості; 98126,18 грн. інфляційні витрати; 23815,74 грн. 3% річних; 810 000,00 грн. - штраф.

Скаржник посилається на те, що умовами Договору поставки від 12.10.2020 № 12101 та Специфікації до нього від 12.10.20 № 1 передбачено здійснення оплати 80% вартості продукції протягом 3-х днів після її поставки , додане ТОВ НВФ «Альянс» до заяви про визнання кредиторських вимог платіжне доручення від 12.10.20 № 592 про перерахування грошових коштів в розмірі 1620000 грн. на рахунок боржника є неналежним доказом виникнення кредиторських вимог, через те, що Договір не передбачає здійснення передплати, в той час як зазначене в цьому платіжному дорученні призначення платежу: «за соняшник зг рах.№ 23 від 12.10.20 ПДВ 20% 270000 грн.» може свідчити про фактичну поставку боржником ТОВ НВФ «Альянс» товару на суму 4 050000 грн. з ПДВ внаслідок виставлення рахунку №23 від 12.10.2020 та здійснення кредитором часткової оплати вже поставленого товару.Також скаржник зазначає про відсутність доказів часткового повернення боржником передплати в сумі 800000 грн.

Зазначені доводи суперечать вищенаведеним обставинам справи, з яких вбачається підтвердження обома сторонами фактів отримання спірної суми 1 620000 грн. не в якості оплати вже поставленого товару, відсутність факту поставки товару зо Договором та чаткове повернення вказаної суми боржником саме у зв`язку з не поставкою товару,про що зазначив в реквізиті призначення платежу.

При цьому докази поставки товару в матеріалах справи відсутні та як зазанченот вище, факт не поставки товару не заперечується боржником.

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитором є юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Виходячи з аналізу положень статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає заяви з вимогами кредиторів не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.

За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.

Статтями 73, 74, Господарського процесуального кодексу України врегульовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, наведені обставини у їх сукупності за висновком суду свідчать про обґрунтованість заявлених ТОВ "НВФ "Альянс" до боржника грошових вимог.

З урахуванням того, що офіційне повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 19.08.2021 (номер публікації 67081), а заява ТОВ "НВФ "Альянс" подана в межах визначеного законом 30-денного строку, строк виконання зобов`язань настав до моменту відкриття провадження у справі, то господарський суд першої інстанції правомірно визнав зазначені вимоги такими, що є конкурсними та підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості.

Щодо апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» на ухвалу Господарського суду Харківської області від від 20.12.2021 у справі №922/2334/21 в частині визнання грошових вимог ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу господарського суду після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про визнання банкрутом надійшла заява ОСОБА_2 (вх.№ 22008 від 20.09.2021) з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 684 035,72 доларів США.

Ухвалою суду від 07.10.2021 було прийнято заяву ОСОБА_2 (вх. №22008 від 20.09.2021) з грошовими вимогами до боржника до розгляду та призначено її розгляд в попередньому засіданні господарського суду. Зобов`язано розпорядника майна та боржника розглянути заяву кредитора та письмово повідомити про результати розгляду заявника та суд до дати проведення попереднього засідання. Зобов`язано кредитора за три дні до судового засідання через канцелярію суду надати: правове та документальне обґрунтування заявлених вимог до боржника; оригінали документів доданих до заяви (для огляду); розрахунок заборгованості, яка виникла до моменту порушення провадження у справі про банкрутство.

15.11.2021 до суду від розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Хандуріна Д.В. надійшов відзив на заяву ОСОБА_2 , в якому він повідомляє про відхилення вимог ОСОБА_2 , зокрема зазначає, що ОСОБА_2 до ТОВ "Софія - Близнюки" не є підтвердженими судовим рішенням.

Розпорядник майна зауважує, що в своїй заяві ОСОБА_2 посилається на укладений з боржником договір поруки №б/н від 27.12.2019 року. На думку розпорядника майна даний договір укладений з порушенням норм Кодексу України з процедур банкрутств (Далі КУзПБ) та Цивільного Кодексу України (Далі ЦК), оскільки укладання Договору поруки вчинено без відповідних майнових дій іншої сторони та на користь заінтересованої особи стосовно боржника підстави визнання правочину недійсним згідно ст.42 КУзПБ. Оскільки ТОВ "Софія - Близнюки" уклало безоплатний договір поруки та взяло на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони ( ОСОБА_2 ) за виконання зобов`язання фізичної особи ОСОБА_4 який на той момент перебував і на сьогоднішній день перебуває керівником ТОВ "Софія - Близнюки", а отже мав і має прямий вплив і контроль над боржником.

Також розпорядник майна вважає, що укладання Договору поруки вчинено з порушенням норм цивільного законодавства, а саме ч.3 ст.238 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 вчинив правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.

Крім того, розпорядник майна зауважує, що ОСОБА_2 не надає доказів походження коштів переданих у власність ОСОБА_4 . Ознаки укладеного Правочину між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підпадає під дію Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, Розділ ІІІ Фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу", а саме ч.1 ст.23 вказаного Закону.

Враховуючи наведені заперечення, розпорядник майна просить суд звернутись до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.03.2018у справі №916/4644/15, відповідно до якого обов`язок доведення кредиторських вимог одночасно з поданням відповідних документів, що їх підтверджують, покладено саме на кредитора. Враховуючи, що в правовідносинах боржника з ОСОБА_2 виникли обґрунтовані сумніви сторін щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на ОСОБА_2 , як на заявника кредиторських вимог покладено обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2019 ОСОБА_4 було отримано від ОСОБА_2 позику у розмірі 305000,00 доларів США еквівалент у гривні 8 144 354,00 грн, що підтверджується Договором позики від 27.12.2019 та розпискою про отримання позики від 27.12.2019.

27.12.2019, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Софія-Близнюки" та ОСОБА_2 укладено Договір поруки б/н від 27.12.2019, відповідно до п. 1.1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку громадянином України ОСОБА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_7 , за договором, передбаченим ст. 2 цього Договору (надалі іменується основний договір).

Відповідно до п. 2.1. Договору поруки б/н від 27.12.2019 під основним договором в цьому Договорі розуміють Договір позики б/н від 27 грудня 2019 року, укладений між Кредитором (в основному договорі іменується Позикодавець) та Боржником (в основному договорі іменується "Позичальник") на загальну суму 305 000 (триста п`ять тисяч) доларів США у тому числі з усіма санкціями (пеня, штрафи, відсотки, тощо) передбаченими основним договором за можливе несвоєчасне виконання зобов`язання.

20.02.2020 між ОСОБА_2 та ТОВ "Софія - Близнюки" укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., запис в реєстрі № 534.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави, цей договір забезпечує вимоги Заставодержателя (позикодавця), що виникають із Договору позики, укладеного між Заставодержателем (позикодавцем) та Боржником, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (позичальником), 27 грудня 2019 року у простій письмовій формі, (надалі Зобов`язання), за умовами якого Заставодержатель (позикодавець) передав, а Боржник (позичальник), прийняв у власність валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 305 000,00 (триста п`ять тисяч) доларів США (цифровий код іноземної валюти 840, літературний код іноземної валюти USD) строком виконання до 01 вересня 2020 року (першого вересня дві тисячі двадцятого року). У випадку продовження строків виконання зобов`язань за Договором позики (шляхом укладення договорів про внесення змін до нього), дія застави, передбаченої цим Договором, зберігається до повного виконання умов Договору позики.

Як передбачено пунктом 1.2 Договору застави, в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1 цього Договору, Заставодавець на умовах, передбачених цим Договором, передає у заставу належне йому майно (далі - Майно):

- майбутній врожай 2020 року посівів озимої пшениці на земельних ділянках загальною площею 450 га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області та орендуються Заставодавцем, згідно з довідкою № 01-43/435 від 20 листопада 2019 року, виданою відділом агропромислового розвитку Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області та довідкою № 01-51/528 від 11 лютого 2020 року виданою Близнюківською районною державною адміністрацією Харківської області, а саме: в полі № 1 -34 га, в полі № 2 70 га, в полі № 3 32 га, в полі № 4 35 га, в полі № 5 54 га, в полі № 6 50 га, в полі № 7 5 га, в полі № 9 20 га, в полі № 10 35 га, в полі № 11 60 га, в полі № 17 30 га, в полі № 21 25 га.

Загальна площа посівів озимої пшениці врожаю 2020 року, що передається Заставодавцем у заставу на умовах, передбачених цим Договором, складає 450,0 га, середня врожайність за останні 5 років, а саме 2015-2019 (дві тисячі п`ятнадцятий рік дві тисячі дев`ятнадцятий рік) по сільгосппідприємству та господарствах Близнюківського району Харківської області 34 центнерів з гектару (що підтверджується Довідкою №01-43/415 від 04 листопада 2019 року, виданою Близнюківського районною державною адміністрацією Харківської області), по ціні 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок без ПДВ за одну тонну, на загальну суму 5 355000,00 (п`ять мільйонів триста п`ятдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У Договорі застави від 20.02.2021 сторони оцінили предмет застави на загальну суму 5 355 000,00 грн.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 не виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_2 , не повернув позику у строк до 01.09.2020 року.

Пунктом 3.1 Договору поруки від 27.12.2019 передбачено, що поручитель зобов`язаний у разі порушення Боржником обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок Боржника перед Кредитором на підставі письмової вимоги Кредитора в строк до 10 вересня 2020 року.

В матеріалах справи міститься письмова вимога ОСОБА_2 , яка була вручена поручителеві та майновому поручителеві ТОВ "Софія - Близнюки" 07.09.2020.

Доказів сплати боргу ОСОБА_2 , а ні ОСОБА_4 , а ні його поручителем ТОВ "Софія - Близнюки" матеріали справи не містять.

Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, передбачені статтею 554 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, враховуючи, що згідно з Договором поруки від 27.12.2019, зобов`язання поручителя є саме солідарним, а не субсидіарним, підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 у справі №922/3522/17.

ТОВ "Софія - Близнюки", як поручителем за договором поруки, не вчинялися дії спрямовані на отримання виконання зобов`язання, наприклад, щодо пред`явлення претензій про виконання договору позики ОСОБА_4 задля виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

Відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №912/2185/16 правової позиції, суд повинен дослідити чи вчинялися сторонами правочину дії спрямовані на належне виконання договору поруки.

Як зазанчено вище, в матеріалах справи міститься письмова вимога ОСОБА_2 , яка була вручена поручителеві та майновому поручителеві ТОВ "Софія - Близнюки" 04.09.2020, тобто боржник був належним чином обізнаний про наявність заборгованості та не виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань перед кредитором.

Отже, боржник не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, не сплатив в повному обсязі наявну заборгованість, наразі заборгованість боржника ТОВ "Софія - Близнюки" за договором поруки складає 305000,00 доларів США, яка до цього часу не сплачена.

За приписами, ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Розрахунок заявлений ОСОБА_2 до стягнення та встановлено наступне.

Відповідно до відмітки суду, заява кредитора з грошовими вимогами до боржника подана через канцелярію Господарського суду Харківської області 20.09.2021.

Згідно з відомостями з офіційного сайту Національного Банку України, станом на 20.09.2021 курс національної валюти до долара США складав 26,7028 гривень за один долар США, тобто: 305 000,00 доларів США*26,7028 гривень = 8 144 354,00 грн.

Отже, розрахунок основної суми заборгованості ТОВ "Софія - Близнюки" перед ОСОБА_2 визначений у розмірі 305 000,00 доларів США еквівалент у гривні 8 144 354,00 грн. є вірним та обгрунтовано прийнято судом першої інстанції.

Щодо доводів розпорядника майна про те, що ТОВ "Софія - Близнюки" не мало законних підстав на укладання договору поруки від 27.12.2019 без отримання згоди загальних зборів учасників товариства, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

Рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України": активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди.

Тобто, для визначення чистих активів підприємства необхідно із активів звітного періоду вирахувати наявну заборгованість.

За приписами Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 25 "Спрощена фінансова звітність", яке затверджено наказом Міністерства фінансів України №39 від 25.02.2000, цей стандарт установлює зміст і форму Фінансової звітності малого підприємства в складі Балансу (форма № 1-м) і Звіту про фінансові результати (форма № 2-м) та порядок її заповнення, а також зміст і форму Фінансової звітності мікропідприємства в складі Балансу (форма № 1-мс) і Звіту про фінансові результати (форма № 2-мс) та порядок її заповнення. Показники цих звітів наводяться у тисячах гривень з одним десятковим знаком.

В матеріалах справи міститься фінансова звітність боржника ТОВ "Софія - Близнюки" за 2018, 2019 та 2020 роки, яка досліджена судом та встановлено наступне.

На кінець 2018 року чисті активи ТОВ "Софія - Близнюки" склали 26 020,9 мільйонів гривень.

Згідно з відомостями з офіційного сайту Національного Банку України, станом день укладання договору поруки від 27.12.2019 курс національної валюти до долара США складав 23,2928 гривень за один долар США, тобто: 305 000,00 доларів США*23,2928 гривень = 7 104 304,00 грн.

Тобто, розмір предмету поруки в гривневому еквіваленті складав 7 104 304,00 грн, що в свою чергу не перевищувало 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності ТОВ "Софія - Близнюки".

За таких обставин, доводи арбітражного керуючого про обов`язок отримання ТОВ "Софія - Близнюки" згоди учасників товариства на вчинення такого правочину є безпідставними.

Судом першої інстанції також правомірно відхилено аналогічні доводи арбітражного керуючого в частині отримання згоди учасників товариства на укладання договору застави від 20.02.2020, адже самим договором визначено, що сторони оцінили предмет застави на загальну суму 5 355 000,00 грн.

В свою чергу, відповідно до фінансової звітності ТОВ "Софія - Близнюки" за 2019 рік чисті активи підприємства склали 16 456,7 мільйонів грн, тобто загальний розмір договору застави не перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності ТОВ "Софія - Близнюки".

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно визнав вимоги кредитора ОСОБА_2 у розмірі 8 144 354,00 грн. основної заборгованості обґрунтованими, доведеними та такими, які підлягають визнанню та включенню розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо укладення спірного Договору з порушенням чинного законодавства, оскільки в матеріалах справи відсутні докази визнання укладених сторонами договорів, на яких ґрунтуються кредиторські вимоги , недійсним у встановленому порядку, з огляду на встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правочину.

Окрім основної заборгованості, кредитором ОСОБА_2 заявлено до стягнення 120 відсотків річних.

Відповідно до п. 7 Договору позики від 27.12.2019 сторони встановили, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 120 процентів річних від простроченої суми.

У Договорі позики від 27.12.2019 сторонами передбачено термін повернення позики до 01 вересня 2020 року (п. 2 Договору), тобто з 02.09.2020 розпочалося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України слідує, що в договорі може бути передбачений інший, аніж передбачено ст. 625 ЦК України, відсоток річних.

Розрахунок 120 відсотків річних та визнано його арифметично вірним.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно визнав вимоги кредитора ОСОБА_2 у розмірі 10 121 315,02 грн. 120 відсотків річних обґрунтованими, доведеними та такими, які підлягають визнанню та включенню розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи скаржника, що заявлені грошові вимоги в повному обсязі не підтверджені судовим рішенням,оскільки, як вже зазначалось вище, Кодекс України з процедур банкрутства не містить положень щодо необхідності підтвердження кредиторських вимог у справі про банкрутство боржника виключно судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що кредиторські вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та доведеними матеріалами справи.

До матеріалів справи доданий Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 19.12.2021. В наданому витязі міститься обтяження: застава рухомого майна; зареєстровано: 20.02.2020 16:44:22 за № 27510572 реєстратором: Приватний нотаріус Лавінда Н.О., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.; документ - підстава: заява, серія та номер: б.н., виданий: 24.03.2020, видавник: ОСОБА_2 ; об`єкт обтяження: майбутній врожай 2020 року посівів озимої пшениці на земельних ділянках загальною площею 450 га, що розташовані в межах території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а саме: в полі №1-34га, в полі №2-70 га, в полі №3-32га, в полі №4-35га, в полі №5-54га, в полі №6-50га, в полі №7-5га; обтяжувач: ОСОБА_2 .

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитором є юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Виходячи з аналізу положень статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає заяви з вимогами кредиторів не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку.

Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, подані в межах строку, визначеного частиною першою цієї статті, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду.

За результатами розгляду зазначених заяв суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.

Згідно абз 2,3 ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.

Статтями 73, 74, Господарського процесуального кодексу України врегульовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, як правомірно зазначив суд першої інстанції, з урахуванням приписів ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги ОСОБА_2 підлягають визнанню у розмірі 18252129,02 грн., як конкурсні кредиторські вимоги з яких: 8 144 354,00 грн. забезпечені заставою майна боржника; 10 121 315,02 грн. штрафні санкції.

З урахуванням того, що офіційне повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство оприлюднене на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 19.08.2021 (номер публікації 67081), а заява ОСОБА_2 подана в межах визначеного законом 30-денного строку, строк виконання зобов`язань настав до моменту відкриття провадження у справі, то зазначені вимоги, в частині, що не є забезпечиними є конкурсними та підлягають визнанню та включенню до реєстру вимог кредиторів у відповідній черговості.

Отже, зважаючи на наявність доказів, якими підтверджуються вимоги ОСОБА_2 у заявленому розмірі, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 (вх. №22008 від 20.09.2021) про визнання грошових вимог до боржника.

Згідно зі ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Апеляційний господарський суд при прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржниками не зазначено й не обґрунтовано.

Відповідно до вимог статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Харківської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони спростовуються викладеними обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин. Водночас, оцінка доводів апеляційної скарги скарги, спрямованих на заперечення встановленого судом першої інстанціями обставин справи та переоцінку доказів у ній, перебуває поза межами перегляду справи в апеляційній інстанції.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена при дотриманні норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" задоволенню не підлягає.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на скаржника у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу (вх. №207 Х/3) Акціонерного товариства Райффайзен Банк залишити без задоволення.

2.Ухвалу Господарського суду Харківської області від 20.12.2021 у справі №922/2334/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 07.09.2022 р. оголошено вступну та резолютивну частину.

Повний текст постанови складено та підписано 08.09.2022 р.

Головуючий суддя Л.Ф. Чернота

Суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.О. Радіонова