ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2022 р. Справа№ 925/224/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Куксова В.В.

Хрипуна О.О.

при секретарі Овчинніковій Я.Д.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 16.08.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІГА-50"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі №925/224/21 (суддя Кучеренко О.І., повний текст рішення складено 07.07.2021 року)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІГА-50"

до Приватного акціонерного товариства "Лебединський насіннєвий завод"

про визнання недійсним договору поставки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Лебединський насіннєвий завод» про визнання недійсним договору поставки №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019 та відшкодування судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» стало відомо, що нібито між ним та відповідачем було укладено договір поставки та що, у зв`язку з невиконанням вказаного договору, відповідач звернувся до Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації «Радник» з позовом про стягнення заборгованості з позивача. На переконання позивача вказаний договір товариством не укладався, на ньому відсутній підпис керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» Шабатури Ю.В., який з 2011 року є єдиним директором товариства. Підпис, який вчинений на договорі, від імені директора Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» належить іншій особі, що підтверджується висновком експертизи, яка була проведена на замовлення позивача.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі №925/224/21 у позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі №925/224/21 скасувати та прийняти нове, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи; судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Зокрема скаржник зазначає, що позивачем заперечується та не визнається саме підстава здійснення поставок з боку відповідача - укладений у письмовій формі договір поставки, в той час як поставка відбулась на підставі усної домовленості між сторонами.

02.08.2021 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Хрипун О.О., Кропивина Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІГА-50" на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі №925/224/21 та призначено до розгляду на 22.09.2021.

06.09.2021 року через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшла заява про відвід судді Кропивної Л.В.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв'язку з перебуванням судді Кропивної Л.В. у відпустці.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2021 року для розгляду справи №925/224/21 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Шаптала Є.Ю., судді - Куксов В.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2021 апеляційну скаргу прийнято до свого провадження та визнано необґрунтованою заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліга-50» про відвід судді Кропивної Л.В. від розгляду справи №925/224/21.

У період з 20.09.2021 по 03.10.2021 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував у щорічній відпустці, тому судове засідання, яке призначене на 22.09.2021, не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 призначено розгляд справи на 16.11.2021, яке відбудеться в режимі відеоконференції.

У період з 08.11.2021 по 19.11.2021 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному, тому судове засідання, яке призначене на 16.11.2021, не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 призначено розгляд справи на 26.01.2022, яке відбудеться в режимі відеоконференції.

У період з 25.01.2022 по 04.02.2022 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному, тому судове засідання, яке призначене на 26.01.2022 не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 призначено розгляд справи на 29.03.2022, яке відбудеться в режимі відеоконференції.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв'язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв'язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 призначено розгляд справи на 12.07.2022.

11.07.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2022 відкладено розгляд справи на 16.08.2022.

09.08.2022 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судове засідання 16.08.2022 сторони своїх представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце проведення судовго засідання повідомлялись належним чином.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача-1, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

11.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» та Приватним акціонерним товариством «Лебединський насіннєвий завод» було укладено договір поставки №Д-ВА-19-01076, за умовами якого відповідач зобов`язався у порядку та на умовах визначених договором, передати у власність позивачу товар, зазначений у окремих специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору, а позивач - прийняти та оплатити товар.

Ціна товару визначається у специфікаціях. Загальна вартість товару, що поставляється по цьому договору (сума договору), визначається на підставі всіх специфікацій до цього договору складених протягом терміну його дії (пункти 3.1 та 3.2. договору).

Якщо сторони не погодять інших строків оплати, покупець зобов`язаний оплатити поставлений йому товар протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту поставки товару (пункт 4.3. договору).

Пунктом 10.2. договору поставки визначено, що на вимогу будь-якої зі сторін, спір по даному договору може бути переданий на вирішення Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при Корпорації «Радник».

До договору поставки №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019 було укладено ряд Специфікацій: №1 від 11.05.2019, №2 від 15.05.2019, №3 від 13.06.2019, №4 від 13.06.2019, №5 від 06.08.2019, №6 від 12.09.2019 у яких сторонами за договором було визначено найменування, характеристика, кількість, ціна та строк передачі товару покупцю. Специфікації підписані заступником директора з фінансових питань Щербиною Сергієм Сергійовичем та зі сторони покупця - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» директором Шабатурою Юрієм Володимировичем та скріплені печатками цих товариств.

На виконання умов договору №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019 відповідач поставив, а позивач отримав товар, що підтверджується видатковими накладними: №16313 від 14.05.2019 на суму 1129997,94 грн; №16924 від 16.05.2019 на суму 122045,88 грн; №16962 від 16.05.2019 на суму 191925,29 грн; №17216 від 17.05.2019 на суму 93172,32 грн; 19321 від 31.05.2019 на суму 77643,60 грн; №21500 від 14.06.2019 на суму 27506,88 грн; №27222 від 09.08.2019 на суму 27506,88 грн; №21502 від 14.06.2019 на суму 10334,88 грн; №27228 від 09.08.2019 на суму 12834,96 грн; №31598 від 16.09.2019 на суму 57648,12 грн, всього на суму 1 750 616,75 грн. У всіх наведених видаткових накладних зазначено, що поставка здійснюється згідно з договором №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019, вказані накладні містять підписи уповноважених осіб та скріплені печатками сторін за договором.

Позивач провів часткову оплату грошових коштів за отриманий товар у сумі 12834,96 грн, що підтверджується платіжним дорученням №322 від 09.08.2019 та у сумі 57648,12 грн, що підтверджується платіжним дорученням №406 від 13.09.2019, всього 70783,08 грн.

Позивач у добровільному порядку не сплатив відповідачу кошти в сумі 1680133,67 грн за отриманий на підставі договору поставки товар. Несплата позивачем грошових коштів за отриманий товар, стала підставою для звернення відповідача до Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при Корпорації «Радник».

Рішенням Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при Корпорації «Радник» від 15.07.2020 у справі № 06/08-2020 задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Лебединський насіннєвий завод». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» 2 073 382,92 грн, з яких: 1 680 133,67 грн заборгованість за товар, отриманий за договором; 170828,25 грн пеня за порушення строків виконання грошових зобов`язань по договору; 222421,00 грн проценти річних.

Предметом спору у справі є вимога про визнання недійсним договору поставки, який був укладений між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як роз'яснено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як вбачається з матеріалів справи, договір поставки №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019 підписаний зі сторони постачальника - Приватного акціонерного товариства «Лебединський насіннєвий завод», заступником директора з фінансових питань Щербиною Сергієм Сергійовичем, який діє на підставі Статуту та Довіреності зареєстрованої в реєстрі за №3455 від 02.11.2017 та зі сторони покупця - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» директором Шабатурою Юрієм Володимировичем, який діє на підставі Статуту.

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Як вбачається з матеріалів справи, Шабатура Ю.В. призначений на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50», згідно з рішенням загальних зборів засновників цього товариства, яке оформлене протоколом №1 від 31.01.2011.

У Розділі 8 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50» (який затверджений загальними зборами товариства та яке оформлене протоколом №1/11 від 31.01.2011) органами управління товариства є: загальні збори товариства (вищий орган), директор (виконавчий орган).

Директор у межах своєї компетенції без доручення діє від імені товариства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянам, у стосунках з будь-якими українськими та іноземними юридичними та фізичними особам, формує адміністрацію товариства і вирішує питання його діяльності. Укладає та підписує від імені товариства господарські та інші договори (угоди, контракти, у тому числі і договори оренди, купівлі-продажу, дарування та ін.), видає доручення, підписує розрахункові документи (пункт 8.8.1 Статуту).

Отже, враховуючи положення Статуту позивача та інші докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Шабатура Ю.В. мав повноваження на укладення оспорюваного договору поставки від імені покупця - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГА-50».

За доводами позивача, оспорюваний договір від імені покупця був підписаний не Шабатурою Ю.В., а іншою особою на підтвердження чого позивач надав висновок експерта №5/21 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 08.02.2021.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

За приписами ч.1-4 ст.98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

За приписами ст.104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Тобто, висновок експерта є рівноцінним з іншими видами доказів. Висновок експерта не є обов'язковим для суду, оскільки жоден доказ не має заздалегідь установленої сили. Експертний висновок оцінюється судом сукупно з іншими доказами.

Метою оцінки є з'ясування можливості використання даного висновку як джерела фактів, на яких ґрунтується вирішення справи по суті, і водночас самих цих фактів як доказів. Як будь-які інші докази, висновок експерта оцінюється на предмет його допустимості, належності, достовірності та достатності для вирішення справи.

У перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства у призначенні та проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, якщо проведення судової експертизи доручено окремій особі, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 16.05.2018р. по справі №910/21025/16.

Згідно з п. 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.11.1998 за №705/3145, під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановчі документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково-технічна, довідкова література, програмні продукти тощо.

Відповідно до п.1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, які затверджено наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.11.1998 за №705/3145, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп'яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). Об'єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Проте, як вбачається зі змісту наданого позивачем висновку експерта, для проведення дослідження було надано електрофотокопію договору поставки № Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019, а не його оригінал, що суперечить п.1.1 вказаних вище Науково-методичних рекомендацій.

Згідно п.1.3-1.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов'язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов'язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов'язаними зі справою, так і не пов'язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв'язку з призначенням такої експертизи.

Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), має пред'явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), зобов'язаний (зобов'язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи.

У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).

Проте, як вбачається зі змісту наданого позивачем висновку експерта для проведення дослідження були надані лише вільні зразки підпису Шабатури Ю.В., що суперечить вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, оскільки експертом не здійснено порівняльного аналізу з умовно-вільними та експериментальними зразками підпису Шабатури Ю.В.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, наданий позивачем висновок експерта №5/21 за результатами проведення почеркознавчої експертизи виконаний Панчошнік І.З., яка згідно з інформацією, яка міститься у Реєстрі атестованих судових експертів, який розміщений на офіційному сайті Міністерства юстиції України, хоча і спеціалізувалася на дослідженні почерку і підписів, проте її свідоцтво анульовано рішенням ЕКК Київського НДІСЕ від 02.02.2018 №2 (1).

А тому, суд першої інстанції правомірно відхилив експертний висновок №5/21 від 08.02.2021, оскільки він: проведений лише на підставі електрофотокопії договору поставки №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019, без порівняння з умовно-вільними та експериментальними зразками підпису Шабатури Ю.В. та виконаний особою, яка на час проведення експертизи не мала свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта.

А тому доводи апелянта в цій частині колегія суддів відхиляє.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами договору відповідач зобов`язався у порядку та на умовах визначених договором, передати у власність позивачу товар, зазначений у окремих специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору, а позивач - прийняти та оплатити товар.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, на виконання умов договору №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019 відповідач поставив, а позивач прийняв товар на суму 1750616,75 грн, а також здійснив часткову оплату за отриманий товар у сумі 70783,08 грн.

Виконання договору підтверджено належними доказами, зокрема, видатковими накладними, у яких зазначено, яка саме господарська операція відбулася.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з пунктом 1 статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з реквізитів наданих сторонами копій видаткових накладних у них зазначено, що поставка здійснюється згідно з договором №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019, вказані накладні містять підписи уповноважених осіб та скріплені печатками сторін.

Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи платіжних доручень, оплата позивачем була здійснена саме на виконання договору №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019.

А тому, вчиненими позивачем відповідними конклюдентними діями останній визнавав наявність між сторонами укладеного договору №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019, у зв'язку з чим доводи апелянта про наявність між позивачем та відповідачем лише усної домовленості стосовно поставки товару колегія суддів відхиляє.

Більше того, на підтвердження здійснення господарських операцій з виконання оспорюваного позивачем договору, відповідачем також подані суду зареєстровані податкові накладні: №48 від 14.05.2019, №52 від 16.05.2019, №53 від 16.05.2019, №45 від 17.05.2019, №73 від 31.05.2019, №43 від 14.06.2019, №44 від 14.06.2019, №44 від 09.08.2019, №43 від 09.08.2019; №70 від 13.09.2019, які підтверджують факт виконання відповідачем умов договору №Д-ВА-19-01076 від 11.05.2019.

Відповідно до пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7. Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 201.10. Податкового кодексу України при здійснені операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

А тому, оцінивши матеріали справи та аргументи сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не надав доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, судом першої інстанції було всебічно досліджено матеріали справи, надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам з урахуванням всіх обставин справи, за результатами чого прийнято законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого судова колегія не вбачає.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшла висновку, що скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі № 925/224/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІГА-50" на рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі №925/224/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІГА-50" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі №925/224/21 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 925/224/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.08.2022.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді В.В. Куксов

О.О. Хрипун