РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.09.2022Справа № 910/10593/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», 03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, 32, літ А

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротеп», 02105, м. Київ, вул. Павла Усенко, буд. 8

про стягнення 10 989,04 грн.

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОТЕП" про стягнення 10 968,04 грн. страхового відшкодування

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно - правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами н/а транспорті № 28-2805-19-00059 від 27.05.2019 страхувальнику страхове відшкодування в сумі 24388,40 грн., з яких 13 399,36 грн. виплачено страховиком винної в ДТП особи, він набув згідно ст. ст. 1172, 1188 ЦК України право регресної вимоги до відповідача у справі як до особи, відповідальної за завдану шкоду, позаяк зазначена подія сталась під час виконання винною особою трудових обов`язків та перебування нею у трудових відносинах з відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 06.08.2021 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 19.07.2021 надійшло клопотання про усунення недоліків №1468 УСГ від 05.08.2021 з доданими доказами, розглянувши яке суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10593/21, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також розмір заявлених позовних вимог господарським судом на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Крім того, вказаною ухвалою суду також витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України (02002, м. Київ-2, а/с 272) інформацію щодо Полісу АМ № 4709075.

Так, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 16.08.2021 у справі № 910/10593/21 через відділ діловодства суду 12.10.2021 від Моторного (транспортного) страхового бюро надійшла інформація № 9-02/36981 від 12.10.2021 щодо Полісу АМ № 4709075, яка судом долучена до матеріалів справи.

В свою чергу від відповідача 29.10.2021 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву № 21/10 від 21.10.2021, в якому останній заперечує щодо наявності у нього обов`язку з виплати страхового відшкодування в сумі 10 989,04 грн. у зв`язку з тим, що його цивільно-правова відповідальність станом на дату ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ІНГО Україна» за Полісом АМ № 4709075 з лімітом відповідальності 100 000,00 грн, а тому, на переконання відповідача, саме вказана страхова компанія повинна сплатити позивачу страхове відшкодування у повному обсязі. Відзив разом з доданими до нього доказами направлення на адресу позивача судом долучено до матеріалів справи.

Поряд з цим, від позивача 22.11.2021 через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив №1468 УСГ від 19.11.2021 з доказами направлення на адресу відповідача, у якій позивач зазначає про те, що страховик за Полісом АМ № 4709075 (ПАТ «АСК «ІНГО Україна») відповідає за шкоду, завдану його страхувальнику, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, який повинен відшкодовувати відповідач.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно визначення статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу пункту 6 частини 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 27.05.2019 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик за договором, позивач у справі) та гр. ОСОБА_1 (страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 28-2805-19-0059 (далі - Договір страхування), за умовами якого страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити на умовах цього договору страхову виплату страхувальнику або вигодонабувачу, визначеному у цьому договорі страхувальником, а страхувальник зобов`язується сплатити страхову премію у визначені терміни та виконувати інші умови цього договору.

Відповідно до пункту 4 частини 1 Договору страхування застраховано транспортний засіб марки Hyundai Santa Fe, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску (далі - застрахований транспортний засіб).

Страхова сума становить 900 000,00 грн., франшиза по ризикам «Викрадення» та по іншим ризикам (ДТП) - 0,5 % від страхової суми (п. 11.7, 11.8 частини 1 Договору страхування).

Строк дії Договору страхування сторонами погоджено з 01.06.2019 по 31.05.2020 (п. 8 частини 1 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування".

Як передбачено статтею 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в статті 354 Господарського кодексу України та статті 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 981 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

За визначенням статті 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з пунктом 11.1 частини 1 Договору страхування та пункту 2.2.2 Договору страхування страховим випадком є, зокрема, збитки внаслідок ДТП - пошкодження (знищення) застрахованого транспортного засобу та/або його застрахованого додаткового обладнання внаслідок події, що сталася під час руху застрахованого транспортного засобу та/або іншого транспортного засобу, внаслідок якої завдані пошкодження застрахованому ТЗ, в тому числі під час викиду каміння чи інших предметів з-під коліс транспорту, під час перевезення застрахованого ТЗ іншими транспортними засобами, буксирування застрахованого ТЗ або застрахованим ТЗ іншого транспортного засобу, падіння застрахованого ТЗ під дорожнє покриття внаслідок аварії водопровідних, каналізаційних та/або опалювальних мереж, перевертання застрахованого ТЗ під час будівельних або інших спеціалізованих робіт.

Як встановлено судом за матеріалами справи, а саме згідно постанови Солом`янського районного суду у м. Києві від 16.07.2019 у справі №3/5471/19, копія якої наявна в матеріалах справи, 07 червня 2019 року о 18 год. 30 хв. в м. Києві по вулиці Кільцева дорога, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки DAF FТ XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості для руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки Hyundai Santa Fe, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався попереду, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів з матеріальними збитками.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України "Про страхування" до обов`язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке частиною 16 статті 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно з частиною 1 статті 25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні приписи містяться в частинах 1, 2 статті 990 Цивільного кодексу України, згідно яких страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката); страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

За умовами пункту 10.5 Договору страхування у разі настання страхового випадку (події, що має ознаки страхового випадку) страхувальник зобов`язаний письмово оформити та надати страховику Заяву про настання страхового випадку (подію) не пізніше 3-х (трьох) робочих днів з моменту її настання, а якщо подія сталася за межами України, то з моменту повернення на територію України.

Так, страхувальник гр. ОСОБА_1 10.06.2019 звернулась до страховика - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу, копія якої наявна в матеріалах справи.

Відповідно до пункту 15.6 Договору страхування страховик протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання від страхувальника всіх необхідних документів, передбачених Розділом ІІ Частини 2 цього Договору, приймає рішення (складає Страховий акт) про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування.

Згідно пункту 15.8 Договору страхування протягом 14 (чотирнадцяти) робочих днів від дати складання страхового акту страховик повинен здійснити виплату страхового відшкодування (страхової виплати).

За умовами пункту 12.1 Договору страхування розмір страхового відшкодування визначається виходячи з прямого розміру збитків, завданих страхувальнику в результаті страхового випадку, на підставі даних огляду пошкодженого транспортного засобу та/або додаткового обладнання, документів, визначених у Розділі ІІ Частини 2 цього Договору.

Зокрема, умовами п. 11 Договору страхування передбачений перелік документів, які необхідно надати страховику в разі настання страхового випадку, серед яких, зокрема, калькуляція СТО із зазначенням переліку відновлювальних робіт, їх вартості, вартості деталей, що підлягають заміні, вартості витратних матеріалів.

Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідно ремонтної калькуляції системи AUDATEX від 20.06.2019, копія якої наявна в матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Hyundai Santa Fe, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена у розмірі 29 154,33 грн. (в т.ч. ПДВ 4 858,59 грн.).

Також в матеріалах справи наявна копія складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕДЕМ-АВТО» та підписаного страхувальником Рубашевською С.О. акту виконаних робіт №ЕН300038079 від 06.08.2019, згідно якого вартість робіт та використаних матеріалів становить 28 888,40 грн. з ПДВ.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У зв`язку зі зверненням страхувальника до позивача з заявою про настання страхового випадку, останнім згідно умов Договору страхування вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду від 07.06.2019 було визнано страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідний страховий акт №ДККА-66337 від 20.06.2019 та розрахунок страхового відшкодування, в також страховий акт №ДККА-6633771 від 06.08.2019 та розрахунок страхового відшкодування, копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно вказаних страхових актів №ДККА-66337 від 20.06.2019, №ДККА-6633771 від 06.08.2019 та розрахунків до них, вартість матеріального збитку, завданого застрахованому позивачем транспортному засобу Hyundai Santa Fe, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена з урахуванням акту виконаних робіт № ЕН300038079 та складає 28 888,40 грн., сума страхового відшкодування з урахуванням франшизи у розмірі 0,5% складає 24 388,40 грн.

В подальшому у відповідності до вказаних страхових актів позивачем в рахунок сплати страхувальником страхового платежу за Договором страхування було зараховано суму 13 277,47 грн. згідно страхового акту №ДККА-66337 від 20.06.2019 та суму 7 444,00 грн. згідно страхового акту №ДККА-6633771 від 06.08.2019.

Решта суми страхового відшкодування в розмірі 3 666,93 грн. була виплачена позивачем безпосередньо страхувальнику ОСОБА_1 готівкою згідно видаткового касового ордеру від 09.08.2019, копія якого наявна в матеріалах справи.

Заперечень щодо факту та розміру здійсненої позивачем виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту 28-2805-19-00059 від 27.05.2019, а також перебування отриманих автомобілем марки Hyundai Santa Fe, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкоджень у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 07.06.2019 року. відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в розмірі 24 388,40 грн. у зв`язку із настанням страхового випадку страхувальнику шляхом зарахування частини коштів у сумі 20 721,47 грн. в рахунок несплаченої частини страхового платежу за Договором страхування та виплати іншої частини страхового відшкодування у сумі 3 666,93 грн. готівкою з каси.

Пунктом 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Наразі, вина особи, яка керувала під час скоєння ДТП транспортним засобом марки DAF FТ XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , встановлена у судовому порядку, а саме постановою Солом`янського районного суду у м. Києві від 16.07.2019 у справі №3/5471/19, якою винним у вказаному ДТП, зокрема, у порушенні пункту 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визнано гр. ОСОБА_2 , якого притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн.

За приписами частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно пункту 2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі-Правила дорожнього руху) власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Таким чином, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Отже, за змістом статті 1187 Цивільного кодексу України суб`єктом відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка фактично володіє об`єктом підвищеної небезпеки як на відповідній правовій підставі (будь-яке титульне володіння), так і без неї (безтитульне володіння), за виключенням умов, передбачених частиною 4 статті 1187 Цивільного кодексу України.

За приписами частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Крім загальних підстав, необхідних для виникнення деліктної відповідальності за даною нормою необхідні спеціальні обов`язкові підстави, а саме виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків, виконання підрядником завдання замовника або здійснення підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Правовий зв`язок юридичної або фізичної особи з працівником втілюється у трудових відносинах та у відносинах служби (працівники Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України і військовослужбовців Збройних сил України та інших військових формувань) незалежно від характеру - постійні, тимчасові, сезонні або виконання іншої роботи за трудовим договором (постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Покладення обов`язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридично втілює його волю. Тобто юридична або фізична особа реалізує свою цивільну правосуб`єктність, зокрема, деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридично сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом під час виконання нею своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею не укладено цивільно-правовий договір.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 905/1391/19, з аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Як встановлено судом за матеріалами справи та вбачається з постанови суду від 16.07.2019, а також відповідачем не заперечується, гр. ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки DAF FТ XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та якого визнано винним у вчиненні 07.06.2019 дорожньо-транспортної пригоди, на час скоєння останньої перебував в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротеп», а саме працював на посаді водія та виконував свої службові обов`язки.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що гр. ОСОБА_2 вчинив дорожньо-транспортну пригоду під час використання ним службового автомобіля у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків, а тому ТОВ «Агротеп» в силу приписів статті 1187 Цивільного кодексу України є відповідальною особою за заподіяну внаслідок ДТП шкоду.

Відповідно до частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки; збитків та їх розміру; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

В свою чергу як свідчать матеріали справи, станом на дату вчинення ДТП 07.06.2019 цивільно-правова відповідальність осіб за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, що користуються транспортним засобом марки DAF FТ XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого гр. ОСОБА_2 вчинив дорожньо-транспортну пригоду, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» страхувальником - ТОВ «Агротеп» відповідно до Договору (полісу) АМ № 4709075 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Поліс), з наступними умовами: франшиза - 0,00 грн.; страхова сума за шкоду майну - 100 000,00 грн., Поліс станом на момент скоєння ДТП 07.06.2019 був чинний (термін дії з 26.08.2018 по 25.08.2019).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 Цивільного кодексу України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

З огляду на вищевикладене, до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Українська страхова група» як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми перейшло право вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах передбаченої полісом страхової суми за шкоду майну - 100 000,00 грн.

В свою чергу правовідносини, що виникли між позивачем і ПАТ «АСК «ІНГО Україна» у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої особи страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов`язанні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц.

Отже, позивач звернувся до ПАТ «АСК «Інго Україна» з заявою № 40527 від 07.08.2019 на виплату позивачеві страхового відшкодування в сумі 24388,40 грн. в порядку суброгації, копія якої наявна в матеріалах справи, та за результатами розгляду останньої на виконання своїх зобов`язань за Полісом АМ № 4709075 щодо виплати позивачеві страхового відшкодування ПАТ «АСК «Інго Україна» платіжним дорученням №13941 від 30.10.2019 було перераховано на рахунок позивача страхове відшкодування в сумі 13 399,36 грн. в межах ліміту, встановленого полісом за шкоду майну, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу згідно приписів ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Копія вказаного платіжного доручення наявна в матеріалах справи.

Таким чином, невідшкодована частина матеріальних збитків, завданих власнику транспортного засобу марки Hyundai Santa Fe, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок ДТП 07.06.2019, становить 10 989,04 грн. (24 388,40 грн. - 13 399,36 грн.).

Оскільки, як вбачається із матеріалів справи та зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо сплати ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» решти страхового відшкодування в сумі 10989,04 грн. в порядку регресу всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, у Товариства з обмеженою «ТД «Тритон» утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, визначеному позивачем, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Натомість, заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилається на те, що його цивільно-правова відповідальність станом на дату ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством "АСК "ІНГО Україна" за Полісом АМ № 4709075 з лімітом відповідальності 100 000,00 грн., з огляду на що саме вказана страхова компанія повинна сплатити позивачу страхове відшкодування у повному обсязі, а позовні вимоги, заявлені до відповідача, є безпідставними.

Суд зазначає, що спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 6 вищевказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому, згідно положень статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Згідно постанови Верховного Суду у складі судової палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №686/17155/15-ц, якою підтримано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Таким чином, страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а решту - зобов`язаний сплатити безпосередній винуватець, а саме відповідач у справі.

Відповідно до пункту 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:

Сврз = С р + С м + С с Х (1- Ез), де:

С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;

С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;

С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;

Е з - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (страхова компанія відповідача у справі АТ «СК «ІНГО Україна») відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

З наявного в матеріалах справи акту виконаних робіт №ЕН300038079 від 06.08.2019 вбачається, що під час проведення ремонту автомобіля Hyundai Santa Fe, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на СТО «ЕДЕМ-АВТО» здійснювалась заміна деяких пошкоджених частин, а саме: накладки бампера заднього, відбивача бампера заднього, ліхтаря заднього протитуманного правого та бокового скла, на нові. Отже, знос цих деталей повинен враховуватися при обчисленні розміру страхового відшкодування, яке підлягає до виплати страховиком відповідача за Полісом АМ №4709075.

Відтак, заперечення відповідача про те, що страхова компанія відповідача, яка застрахована його цивільно-правову відповідальність, повинна сплатити позивачу страхове відшкодування у повному обсязі, суд не приймає до уваги, оскільки покладання на страховика АТ «СК «ІНГО Україна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обов`язку про виплату страхового відшкодування у розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є неправомірним.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та фактичні обставини справи судом встановлено, що відповідно до акта виконаних робіт №ЕН300038079 від 06.08.2019, загальна вартість ремонту (без урахування коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу, з урахуванням вартості робіт, матеріалів та нових деталей) склала 28 888,40 грн., та була сплачена ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «ЕДЕМ-АВТО» у безготівковій формі, що підтверджується копіями квитанцій №32 від 10.07.2019 на суму 14 900,00 грн. та №2 від 05.08.2019 на суму 13 988,40 грн.

Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" згідно умов Договору страхування проведено виплату страхового відшкодування в розмірі 24 388,40 грн. у зв`язку із настанням страхового випадку.

Оскільки ПАТ «АСК «ІНГО Україна» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в сумі 13399,36 грн., - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

При цьому враховуючи той факт, що розмір матеріального збитку, завданого потерпілій особі ОСОБА_3 , перевищує розмір страхової виплати, здійсненої страховиком в розмірі 13 399,36 грн. позивачу, остання є недостатньою для повного відшкодування завданої в результаті ДТП майну страхувальника позивача шкоди, суд дійшов висновку, що у відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротеп" як у роботодавця винної у ДТП особи, виник обов`язок відшкодувати позивачу різницю, яка не підлягає відшкодуванню страховиком відповідача згідно положень статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за шкоду майну у розмірі вартості фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу.

Таким чином, на відповідача покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність, яка настає лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, а отже відповідач відповідно до вимог статей 1172, 1187, 1194 Цивільного кодексу України несе відповідальність лише в тій частині, що не підлягає відшкодуванню страховиком згідно з Законом, з урахуванням фактично здійсненої страховиком винної особи - ПАТ «СК» «ІНГА» виплати страхового відшкодування в сумі 13 399,36 грн. на рахунок позивача за наслідками звернення позивача з вимогою в порядку суброгації, за висновками суду розмір обґрунтованої регресної вимоги до відповідача згідно приписів статей 1172, 1187, 1194 Цивільного кодексу України становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в сумі 10 989,04 грн.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати позивачу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню в сумі 10 989,04 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у сумі 10 989,04 грн.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України "Про судовий збір" та відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротеп» (02105, м. Київ, вул. Павла Усенко, буд. 8, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, літ. А, ) 10 989 (десять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) 04 коп. збитків та 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 01 вересня 2022 року.

Суддя А.М. Селівон