ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2022 Справа № 914/728/22

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни

до відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

про стягнення 33186,20 грн.

за участю представників:

від позивача Іваницька М.П., Кремінець М.М.

від відповідача Галаджун М.Р.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Фізичною особою-підприємцем Іваницькою Марією Петрівною до відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про стягнення 33186,20 грн.

Ухвалою суду від 20.06.2022р. справу прийнято до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 19.07.2022р.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні 25.08.2022р. позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.08.2022р. проти задоволення позову заперечив, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд встановив таке.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.12.2018р. у справі №914/1158/18 за позовом Фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни до відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди об`єкту нерухомості №С-9762-15 від 20.08.2015р. позов задоволено повністю, визнано недійсним договір №С-9762-15 від 20.08.2015р., що укладений між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (на даний час - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) та Фізичною особою-підприємцем Іваницькою Марією Петрівною щодо оренди об`єкту нерухомості: приміщення площею 5,5 кв.м (індекс VI), що знаходиться у будинку №15 на вулиці М.Скрипника у місті Львові.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.04.2019р. рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2018р. у справі №914/1158/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишено без задоволення.

Як встановлено рішенням суду у справі №914/1158/18, 20.08.2015р. між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (на даний час - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) та Фізичною особою-підприємцем Іваницькою Марією Петрівною укладено договір №С-9762-15, яким погоджено такі умови:

- відповідач (орендодавець) передає позивачу (орендар) у строкове платне користування нерухоме майно (об`єкт оренди): приміщення (площею 5,5 кв.м), що знаходиться у будинку №15 на вулиці М.Скрипника у місті Львові (п.1);

- відповідно до даних технічного паспорту ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 25.09.2014р., приміщення: під індексом VI, інвентарний №1292 (п.1);

- цільове призначення об`єкту оренди - для майстерні з ремонту одягу (п.2.1);

- строк оренди 3 місяці: з 20.08.2015р. до 20.11.2015р. включно (п.4.1).

Як встановлено рішенням суду від 06.12.2018р. у справі №914/1158/18, оскільки у відповідача, на час укладення договору оренди від 20.08.2015р. був відсутній належний обсяг цивільної дієздатності, який згідно з вимогами законодавства є необхідним для вчинення дій з розпорядження майном, тому згідно з нормами статей 203, 215 ЦК України, договір оренди слід визнати недійсним.

Як зазначено у позовній заяві у даній справі 914/728/22, на виконання умов вказаного договору орендарем Фізичною особою-підприємцем Іваницькою М.П. було сплачено 28273,94 грн. орендної плати.

Як вказав позивач, рішення суду від 06.12.2018р. у справі №914/1158/18 має преюдиціальне значення при вирішенні даної справи №914/728/22, оскільки підтверджує недійсність договору оренди №С-9762-15 від 20.08.2015р. та свідчить про наявність підстав для стягнення коштів, які сплачені Фізичною особою-підприємцем Іваницькою М.П. за недійсним договором у відповідності до приписів цивільного законодавства.

При цьому позивач посилається на частину 1 статті 216 Цивільного кодексу України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, як зазначено у позовній заяві, оскільки Фізична особа-підприємець Іваницька М.П. сплатила кошти в сумі 28273,94 грн. в рахунок оплати орендної плати за договором №С-9762-15 від 20.08.2015р., який визнаний в судовому порядку недійсним, тому, на думку позивача, в Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, як сторони договору, з моменту набрання судовим рішенням законної сили у справі №914/1158/18 виникло грошове зобов`язання щодо повернення коштів, які безпідставно отримані на підставі недійсного правочину.

У позовній заяві позивач також посилається на частину 1 статті 1212 Цивільного кодексу України відповідно до якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Фізичною особою-підприємцем Іваницькою Марією Петрівною на адресу відповідача скеровано лист вих.№05 від 23.07.2020р., в якому позивач просить повернути 28273,94 грн., що були сплачені як орендна плата за договором, який був визнаний недійсним в судовому порядку у справі №914/1158/18.

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради надіслало позивачу лист №2302-вих-58368 від 30.07.2020р., в якому відповідач зазначає, що зобов`язання за договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо).

Як вказано у листі №2302-вих-58368 від 30.07.2020р., оскільки договір оренди є договором користування майна, цей договір визнаний судом недійсним з моменту набрання рішенням суду законної сили, тому сплачені позивачем кошти поверненню не підлягають. При цьому у листі зазначено, що у випадку непогодження з даною відповіддю, позивач вправі оскаржити її у встановленому законом порядку.

Позивач зазначає, що оскільки в досудовому порядку вирішити даний спір не вдалося, зважаючи на безпідставну відмову відповідача повернути кошти, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів шляхом подання позову про стягнення з відповідача коштів у відповідності до приписів статей 216 та 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вказано у позовній заяві, оскільки рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2018р. у справі №914/1158/18 після перегляду в апеляційній інстанції набрало законної сили з моменту винесення постанови апеляційним судом, тобто з 10.04.2019р., а відтак на думку позивача починаючи з 11.04.2019р. у відповідача виникло грошове зобов`язання щодо повернення Фізичній особі-підприємцю Іваницькій М.П. коштів в сумі 28273,94 грн., які нею сплачені за недійсним договором.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, позивач у відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу 3169,40 грн. інфляційних втрат та 1742,86 грн. 3% річних.

Таким чином, враховуючи наведене, позивач звернувся з позовною заявою до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача 28273,94 грн. основного боргу, 3169,40 грн. інфляційних втрат та 1742,86 грн. 3% річних, що разом становить 33186,20 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву, в якому Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради зазначає, що застосування частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України в даному випадку є неможливим, оскільки вказаною нормою передбачено здійснення двосторонньої реституції, що передбачає взаємне повернення виконаного за недійсним правочином.

Тобто як вказав відповідач, повернення ним сплаченої орендної плати не призведе до застосування двосторонньої реституції, оскільки позивач не зможе повернути користування об`єктом оренди інакше, як через сплату аналогічної суми, еквівалентної орендній платі, що позивач хоче стягнути у даній справі.

Крім того, за твердженням відповідача положення статті 216 Цивільного кодексу України не можуть бути застосованими і тому, що договір може бути припиненим лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України в даному випадку відповідач зазначає про те, що договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування трирічного строку позовної та зазначено при цьому, що позивач звернувся до суду у квітні 2022р. хоча про порушення свого права йому було відомо станом на дату подання позовної заяви про визнання правочину недійсним, тобто ще у 2018р.

Разом з тим, щодо строку позовної давності відповідач зазначив, що обрахунок строку позовної давності із дня набрання чинності рішенням суду, яким договір визнано недійсним, в даному випадку є неправильним, оскільки за загальним правилом такий строк обчислюється з дня коли особа дізналась чи могла дізнатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України). Обрахунок позовної давності з дня набрання чинності рішенням суду може бути здійсненим лише в тому випадку, якщо в день набрання рішенням суду законної сили особа дізналася, що її право було порушено.

Таким чином, враховуючи наведене, відповідач проти задоволення позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, договір оренди об`єкту нерухомості №С-9762-15 від 20.08.2015р., що укладений між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (на даний час - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) та Фізичною особою-підприємцем Іваницькою Марією визнано недійсним рішенням Господарського суду Львівської області від 06.12.2018р. у справі №914/1158/18, яке було залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.04.2019р. у справі №914/1158/18.

Слід зазначити, що в провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа №914/986/16 за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до відповідача Фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни за участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» про стягнення 38963,50 грн. та виселення з орендованого приміщення.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.06.2017р. за результатами нового розгляду справи №914/986/16 зменшені позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з Фізичної особи-підприємця Іваницької Марії Петрівни на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість в сумі 25237,03 грн. та судовий збір в сумі 2756,00 грн., а також виселено Фізичну особу-підприємця Іваницьку Марію Петрівну з нежитлового приміщення загальною площею 5,5 кв.м, що знаходяться за адресою: місто Львів, вулиця Скрипника, 15.

Як встановлено рішенням суду від 21.06.2017р. у справі 914/986/16, 20.08.2015р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та ФОП Іваницькою М.П. (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №С-9762-15, відповідно до положень розділу 1 якого орендодавець відповідно до наказу Управління комунальної власності 11.08.2015р. №49-А передає, а орендар приймає у строкове, платне користування нерухоме майно (об`єкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП «Під Зуброю» та яке знаходиться за адресою: місто Львів, вулиця Скрипника, будинок 15, загальною площею 5,5 кв.м з індексом приміщення VI, відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БІТ та ЕО» 25.09.2014р., інвентарний №1292.

Як також встановлено рішенням суду від 21.06.2017р. у справі 914/986/16, відповідач свої зобов`язання, передбачені договором, зі сплати орендної плати не виконував, що стало підставою звернення позивача із позовом з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 25237,03 грн.

Як вбачається із матеріалів даної справи №914/728/22, позивач відповідно до клопотання (вх.17335/22 від 18.08.2022р.) долучив до матеріалів справи:

- дублікат квитанції №0.0.893346708.1 від 15.11.2017р. на суму 25238,00 грн. із призначенням платежу "оплата згідно договору №С-9762-15, справа №914/986/16, платник: Іваницька Марія Петрівна";

- дублікат квитанції №0.0.893349891.1 від 15.11.2017р. на суму 2756,00 грн. із призначенням платежу "оплата судового збору згідно договору №С-9762-15, справа №914/986/16, платник: Іваницька Марія Петрівна".

Слід зазначити, що загальна сума платежів згідно вищенаведених квитанцій складає 28273,94 грн., що відповідає розміру суми основного боргу, заявленого у позовній заяві до стягнення з відповідача.

Однак, суд звертає увагу, що сума комісії банку з проведення платежу та сума судового збору, яку стягнуто на підставі рішенням суду від 21.06.2017р. у справі 914/986/16, не відносяться до орендних платежів, оплачених на виконання договору оренди об`єкту нерухомості №С-9762-15 від 20.08.2015р.

Тим не менше, відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту порушеного права застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину (близька за змістом правова позиція викладена в постановах ВС від 17.09.2020 у справі N 924/831/17, від 16.04.2019 у справі N 910/1570/18).

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній одержаного ними на виконання цього правочину.

Як встановлено судом, позивачем було здійснено оплату за користування орендованим майном, про це також йдеться у листі Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради №2302-вих-58368 від 30.07.2020р. При цьому, як зазначає позивач у відповіді на відзив, відповідач отримав своє майно, яке перебувало у його володінні, натомість відповідач не повернув кошти, які були сплачені в якості орендної плати.

Однак, в даному випадку слід зазначити, що між сторонами існували правовідносини щодо оренди (користування) майном, тобто позивач отримав у користуватися орендоване майно і це право користування було ним реалізоване, взамін на що відповідач отримав орендну плату.

Отже, твердження позивача про те, що отримання відповідачем майна, яке перебувало у його володінні, мало супроводжуватись поверненням позивачу сплаченої орендної плати за користування цим майном є хибним.

В даному випадку одержане позивачем за договором оренди, яке підлягає поверненню відповідачу за недійсним правочином, полягає у користуванні майном, а не самої речі, адже між сторонами існували саме правовідносини щодо користування майном.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із частиною 2 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Системне тлумачення абзацу першого частини 1 статті 216 та пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що:

а) законодавець не передбачив можливості здійснення односторонньої реституції;

б) правила абзацу 1 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

в) якщо тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах ВС від 27.11.2019 у справі № 396/29/17, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 13.05.2021 у справі № 910/6360/20).

Обставини справи свідчать про використання позивачем орендованого майна, і ці обставини не спростовано позивачем поданими доказами. Водночас, як зазначено у рішенні Господарського суду Львівської області від 21.06.2017р. у справі № 914/986/16, фактом належної передачі об`єкту оренди є складений акт приймання-передачі, який підписаний та скріплений печатками сторін (п. 3.3 договору) без зауважень.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується здійснення виконання недійсного правочину обома сторонами, тобто відбулось використання позивачем орендованого майна та отримання суми орендних платежів відповідачем.

З урахуванням вищенаведеного, суд виходить з того, що положення статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо повернення позивачу коштів, сплачених ним відповідачу саме на виконання договору оренди, який визнано недійсним, і у такому випадку повернення сторін зазначеного недійсного правочину до попереднього стану має відбуватися відповідно до вимог статті 216 зазначеного Кодексу.

З огляду на те, що повернути у порядку статті 216 Цивільного кодексу України одержане позивачем за договором оренди, яке полягає у користуванні майном, є неможливим, а законодавець не передбачив можливості здійснення односторонньої реституції, беручи до уваги те, що з урахуванням обставин встановлених судом положення статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, підстави для задоволення позову відсутні, в тому числі у частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки такі нараховуються на суму грошового (основного) зобов`язання.

Згідно із частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову.

Враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку витрати по сплаті судового збору покласти на позивача, оскільки у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у відповідності до Глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 30.09.2022р.

Суддя Петрашко М.М.