УХВАЛА

31 серпня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/10501/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Банаська О.О., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Громака В.О.;

за участю представників:

Міністерства юстиції України - Кушнір Л.В.,

ГУ ДКС України в місті Києві - Наєва Д.С.,

ПАТ "Укрнафта" - Кеда А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства юстиції України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022

та рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021

у справі №910/10501/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєв Олександр В`ячеславович,

про стягнення 1 777 866, 85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - ПАТ "Укрнафта", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - відповідач 2) про стягнення 1 777 866,85 грн.

Позивач вказував, що ПАТ "Укpнaфта" було завдано шкоду, яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України, внаслідок незаконних дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України під час примусового виконання судового рішення у справі № 910/13862/15 щодо списання з рахунку позивача на рахунок ТОВ "Інтербізнесконсалт" суми заборгованості в повному обсязі в розмірі 14 183 629,97 грн, незважаючи на часткове припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1 777 866, 85 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 у справі №910/10501/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначені рішення господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, а саме виникнення у нього шкоди, оскільки у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу № 53966628 від 25.06.2019, на яку позивач посилається як на підставу позову, зазначено про неможливість стягнення спірної суми в розмірі 1 777 866, 85 грн на користь ПАТ "Укрнафта" з ТОВ "Інтербізнесконсалт" з огляду на відсутність в останнього коштів та/або майна, на яке могло би бути звернуто стягнення.

Суди першої й апеляційної інстанції відмовили у задоволенні позову, посилаючись на те, що хоча виконавчий документ повернуто стягувачу вказаною постановою на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", однак, згідно з частиною 5 цієї статті ПАТ «Укрнафта» може повторно подати на примусове виконання наказ про стягнення коштів з ТОВ «Інтербізнесконсалт».

Одночасно суди зазначили, що ТОВ "Інтербізнесконсалт" не перебуває в стані припинення, а позивачем не доведено неплатоспроможності вказаного товариства у встановленому порядку, що перешкодило би в подальшому виконанню ним грошового зобов`язання перед позивачем.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.06.2020 постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2019 у справі №910/10501/19 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи судові рішення місцевого та апеляційного господарських судів Верховний Суд зазначив, що:

- місцевий та апеляційний господарські суди, зосередившись на дослідженні питання можливості повернення безпідставно стягнутих з позивача коштів відповідно до статті 117 ГПК України (у редакції до 15.12.2017), не з`ясували обставини справи, які мають суттєве значення для встановлення наявності або відсутності підстав щодо відшкодування шкоди згідно зі статтею 1174 ЦК України;

- сама по собі можливість повторного подання вказаного наказу до виконання та відсутність доказів перебування ТОВ "Інтербізнесконсалт" в стані припинення не може бути перешкодою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди (пункт 5.17 постанови);

- зазначаючи про неможливість застосування загальних правил відшкодування шкоди з огляду на наявність у позивача права повторно пред`явити повернутий йому судовий наказ до виконання, суди не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 1173, 1174 ЦК України, статті 117 ГПК України (у редакції до 15.12.2017), викладених у постанові від 10.07.2018 у справі №910/3007/16, які, відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України, обов`язково повинні враховуватися господарськими судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Короткий зміст рішень господарських судів попередніх інстанцій

За результатом нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 у справі № 910/10501/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022, позовні вимоги ПАТ "Укрнафта" задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ПАТ "Укрнафта" матеріальну шкоду в розмірі 1 777 866, 85 грн; стягнуто з Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1 921 грн.

Суди встановили, що незаконності дій державного виконавця під час примусового виконання судового рішення у справі № 910/13862/15 встановлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2017 у справі № 910/13862/15, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2017, які в силу вимог частини 4 статті 75 ГПК України є преюдиціальними та не потребують повторного доведення.

Незаконні дії державного виконавця, а саме неможливість виконання судового наказу від 14.04.2017 № 910/13862/15 щодо стягнення з ТОВ "Інтербізнесконсалт" на користь ПАТ "Укрнафта" 1 777 866,85 грн у зв`язку з винесенням постанови від 25.06.2019 про повернення вказаного наказу стягувачу - ПАТ "Укрнафта", слугували підставою позову у цій справі.

При вирішенні даного спору, суди з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 04.06.2020 у цій справі, та висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 1173, 1174 ЦК України, статті 117 ГПК України (у редакції до 15.12.2017), викладених у постанові від 10.07.2018 у справі №910/3007/16, встановивши доведеність позивачем як обставини заподіяння йому державним виконавцем шкоди на суму 1 777 866,85 грн з огляду на безпідставність їх стягнення з ПАТ "Укрнафта", та обставини неможливості повернення цих коштів особою, на користь якої відбулося таке стягнення - ТОВ "Інтербізнесконсалт", дійшли висновку, що права позивача є вже порушеними державним виконавцем та підлягають захисту.

При цьому, суди відхилили доводи Міністерства щодо передчасного пред`явлення позову за наявності механізму повернення боржником безпідставно стягнутих коштів, передбаченого статтею 117 ГПК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

Міністерство юстиції України (далі - Міністерство, скаржник) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 21.07.2021 та постанову Північного апеляційного Господарського суду від 21.02.2022, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Укрнафта» відмовити повністю.

В обґрунтування доводів касаційної скарги Міністерство зазначає, що за відсутності доказів неможливості стягнення на підставі статті 117 ГПК України на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за наказом, пред`явлення боржником позову про відшкодування з Державного бюджету України шкоди за правилами деліктних зобов`язань є передчасним і не залежить від вини державного виконавця, оскільки норми статті 117 ГПК України є спеціальними і їх застосування не ставиться в залежність від поведінки учасників виконавчого провадження.

Скаржник вважає, що державний виконавець при здійсненні виконавчих дій з наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі №910/13862/15 діяв в межах і у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а така процесуальна дія державного виконавця як винесення постанови від 25.06.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу не є фактом неможливості стягнення на користь позивача спірної суми коштів, оскільки норми Закону України «Про виконавче провадження» не позбавляють стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Водночас, позивач не скористалося своїм правом на повторне пред`явлення виконавчого документу, що в свою чергу унеможливило державним виконавцем перевірити майновий стан ТОВ «Інтербізпесконсалт» у спосіб та у порядку, визначених Законом.

Скаржник стверджує, що у разі фактичного виконання наказу Господарського суду м. Києва від 14.09.2017 та у разі задоволення позову у справі №910/10501/19 позивач двічі отримає грошові кошти у заявленому розмірі, тобто наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів, що в свою чергу завдасть збитків Державному бюджету України.

Міністерство також зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень правової позиції Верховного Суду щодо подібних правовідносин, а саме, висновку зробленому у постанові Верховного Суду у справі №642/3839/17 від 03.06.2020, відповідно до якого, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Доводи інших учасників справи

ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві подало відзив, в якому підтримує доводи, викладені в касаційній скарзі Міністерства, просить суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 21.07.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 у справі №910/10501/19, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач 2 зазначає, що:

- невиконання рішення суду про стягнення з ТОВ «Інтербізнесконсалт» на користь позивача коштів в сумі 1 777 866,85 грн не може ототожнюватись із завданою позивачеві шкодою, оскільки стягнуті з позивача головним державним виконавцем кошти, не є «збитками» в розумінні статей 22 ЦК України та 225 ГК України;

- можливість стягнення грошових коштів з боржника не втрачена. Нестягнуті на користь позивача кошти на виконання судового рішення, ухваленого на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

При цьому посилається на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 23.12.2019 у справі 752/4110/17, від 12.03.2020 у справі №757/74887/17-ц, від 03.06.2020 у справі № 642/3839/17.

ПАТ «Укрнафта» у поданому відзиві заперечує проти касаційної скарги Міністерства юстиції України, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

На його думку, твердження скаржника щодо можливості ПАТ «Укрнафта» повторно пред`явити виконавчий документ до виконання, з урахуванням того, що повторне пред`явлення документа є саме правом, а не обов`язком стягувана, суперечить позиції Верховного Суду, що сама по собі можливість повторного подання вказаного наказу до виконання не може бути перешкодою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди (пункт 5.17 постанови Верховного Суду від 04.06.2020 у цій справі), яку суди зобов`язані були врахувати при новому розгляді справи.

Позивач вважає, що висновок Верховного Суду у справі № 642/3839/17, на який посилається Міністерство, не може бути застосований судом у цій справі, зважаючи на те, що обставини справи № 642/3839/17 відрізняються від цієї справи № 910/10501/19.

Надходження касаційної скарги на розгляд Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 18.07.2022 прийнято справу № 910/10501/19 за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 до провадження та призначено до розгляду на 27.07.2022.

27.07.2022 було оголошено перерву у відкритому судовому засіданні у справі №910/10501/19 з розгляду касаційної скарги Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 до 31.08.2022.

У судовому засіданні 31.08.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалив рішення про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з наступних підстав.

Підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Предметом позову в цій справі є стягнення майнової шкоди, завданої незаконними діями Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича у виконавчому провадженні № 50366945, яка підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України.

Підставою позову у даній справі слугувала саме неможливість виконання судового наказу від 14.04.2017 № 910/13862/15 щодо стягнення з ТОВ "Інтербізнесконсалт" на користь ПАТ "Укрнафта" 1 777 866,85 грн у зв`язку з винесенням державним виконавцем постанови від 25.06.2019 про повернення вказаного наказу стягувачу - ПАТ "Укрнафта".

Незаконності дій державного виконавця під час примусового виконання судового рішення у справі № 910/13862/15 встановлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2017 у справі № 910/13862/15, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2017.

Відтак, у цій справі на розгляд суду постало питання можливості застосування загальних правил відшкодування з Державного бюджету України шкоди за правилами деліктних зобов`язань відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, завданої неправомірними діями державного виконавця, з огляду на положеннями спеціальної норми - статті 117 ГПК України (у редакції до 15.12.2017), яка встановлює механізм повернення безпідставно стягнутих коштів за наказом.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Зокрема, згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, статті 1173, 1174 ЦК України передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та їх посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 115 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження" (частина 1 статті 116, частина 1 статті 117 ГПК України).

Згідно з частинами 2 - 4 статті 117 ГПК України господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом. Господарський суд розглядає заяву в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і виносить ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви господарський суд має право своєю ухвалою зупинити стягнення за наказом, а також витребувати наказ. Господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Отже, статтею 117 ГПК України передбачено механізм повернення боржником безпідставно стягнутих з нього на користь стягувача коштів в процесі примусового виконання рішення господарського суду. При цьому, звертатися з відповідною заявою боржник повинен до суду, який видав відповідний наказ.

Стаття 117 ГПК України є спеціальною нормою, яка незалежно від причин надмірної сплати коштів боржником за наказом, в тому числі за наявності вини державного виконавця, встановлює механізм повернення безпідставно стягнутих коштів за наказом і лише, якщо буде встановлено неможливість стягнення (повернення) таких коштів, за наявності належним чином встановленої вини державного виконавця, можуть бути застосовані загальні правила відшкодування шкоди та стягнуто збитки, завдані незаконними діями державного виконавця передбачені, статтями 1173, 1174 ЦК України.

У постанові від 10.07.2018 у справі № 910/3007/16 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду висловив правову позицію про те, що питання обґрунтованості позовних вимог про відшкодування з Державного бюджету України матеріальної шкоди за правилами деліктних зобов`язань відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, завданої неправомірними діями державного виконавця, виникає лише у разі невиконання судового рішення про стягнення надмірно сплачених коштів, якщо буде встановлено неможливість повернути на користь боржника грошові кошти, стягнуті з нього на виконання судового наказу.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 04.06.2020 у цій справі підтримавши правову позицію, викладену у справі № 910/3007/16 зазначив, що сама по собі можливість повторного подання вказаного наказу до виконання та відсутність доказів перебування ТОВ "Інтербізнесконсалт" в стані припинення не може бути перешкодою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях щодо можливої наявності майна, за рахунок якого позивач міг би задовольнити свої вимоги, відтак визнаються необґрунтованими посилання скаржника також на можливість отримання позивачем двічі грошових коштів (у випадку задоволення позову та виконання наказу, пред`явленого повторно).

Отже, згідно практики касаційного суду господарської юрисдикції питання обґрунтованості позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, завданої неправомірними діями державного виконавця, повинно вирішуватися в залежності від підстав позову щодо неможливості повернення надмірно стягнутих з позивача коштів за судовим наказом, не зважаючи на наявність у позивача права повторно пред`явити повернутий йому судовий наказ до виконання, та не може бути перешкодою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Міністерство, обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилається на наявність суперечливої практики Верховного Суду з питань, пов`язаних з відшкодуванням матеріальної шкоди відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, завданої неправомірними діями державного виконавця.

Так, у відповідності до висновку, зробленому у постанові від 03.06.2020 у справі №642/3839/17 за позовом ОСОБА_1 до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, за участю третіх осіб: Державної казначейської служби України, Державної фіскальної служби України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю посадових осіб органу державної влади, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що «невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржників (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. У зв`язку з наведеним позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню».

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що висновки, аналогічні висновкам Верховного Суду у справі № 642/3839/17, містяться також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.03.2020 у справі № 757/74887/17-ц, від 12.08.2020 у справі № 761/7164/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2021 у справі №757/7971/19-ц, від 05.10.2021 у справі № 359/2528/20.

При цьому, у наведених судових рішеннях не зазначено період, протягом якого виконавчий документ може бути повторно пред`явлено до виконання, а також кількість таких повторних звернень, щоб зробити висновок про втрачену стягувачем можливість стягнення грошових коштів з боржника та завдану позивачеві майнову шкоду внаслідок невиконання судового рішення (у нашому випадку - наказу від 14.04.2017 № 910/13862/15 щодо стягнення з ТОВ «Інтербізнесконсалт» на користь ПАТ «Укрнафта» безпідставно одержаних коштів у розмірі 1777866,85 грн).

Колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з наведеними вище висновками Касаційного цивільного суду, оскільки стаття 117 ГПК України (у редакції до 15.12.2017) є спеціальною нормою, яка незалежно від причин надмірної сплати коштів боржником за наказом, в тому числі за наявності вини державного виконавця, встановлює механізм повернення безпідставно стягнутих коштів за наказом і лише, якщо буде встановлено неможливість стягнення (повернення) таких коштів, за наявності належним чином встановленої вини державного виконавця, можуть бути застосовані загальні правила відшкодування шкоди та стягнуто збитки, завдані незаконними діями державного виконавця передбачені, статтями 1173, 1174 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що обставина повернення виконавчого документа стягувачу вказаною вище постановою на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними), та наявність у позивача згідно з частиною 5 цієї статті права повторно пред`явити такий виконавчий документ до виконання, не свідчить про неможливість застосування загальних правил відшкодування шкоди за наявності доказів неможливості стягнення на користь позивача безпідставно одержаних ТОВ "Інтербізнесконсалт" коштів, а відтак і про передчасність позову.

Сама по собі можливість повторного пред`явлення вказаного наказу до виконання наведеного не спростовує, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях щодо можливої наявності у ТОВ "Інтербізнесконсалт" майна, за рахунок якого позивач міг би задовольнити свої вимоги, виявленого державним виконавцем при перевірці майнового стану ТОВ "Інтербізнесконсалт" при повторному пред`явленні позивачем виконавчого документу.

В контексті наведеного колегією суддів визнаються необґрунтованими посилання скаржника також на можливість подвійного стягнення позивачем грошових коштів (у випадку задоволення позову та виконання наказу, пред`явленого повторно).

Наведене свідчить про існування різниці у правових висновках (підходах) судів господарської та цивільної юрисдикції з питань визначення наявності підстав для застосування загальних правил відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, завданої неправомірними діями державного виконавця, розмір якої є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь.

Згідно зі статтею 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 статті 13 Закону "Про судоустрій і статус суддів").

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абз.3 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 №8-рп/2005 та абз.1 пп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 №1-рп/2015).

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване (Рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 №3-р(І)/2019).

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що для досягнення єдності практики необхідно відступити саме від правової позиції, викладеної колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 03.06.2020 у справі № 642/3839/17, від 12.03.2020 у справі № 757/74887/17-ц, від 12.08.2020 у справі № 761/7164/17, від 07.07.2021 у справі №757/7971/19-ц, від 05.10.2021 у справі № 359/2528/20.від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Відповідно до частини 3 статті 302 ГПК суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Відповідно до частини 1 статті 303 ГПК питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

З огляду на зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про наявність підстав для передачі справи № 910/10501/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 240, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/10501/19 разом з касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2021 у вказаній справі, передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Судді Банасько О.О.

Жуков С.В.