РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.09.2022Справа № 910/3875/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АП Марін"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажів 203 394,60 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АП Марін» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажів 203 394,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було порушено термін доставки вантажу при виконанні перевезення, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення штраф у розмірі 203 394,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3875/22. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

17.06.2022 представником відповідача подано заяву про продовження строків на подання відзиву на позовну заяву.

05.07.2020 через відділ діловодства суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що відправка № 40096398 від 29.04.2021 зазначена у іншій справі за позовом ТОВ «АП Марін» до АТ «Укрзалізниця», який частково задоволено, а подвійне стягнення штрафу законодавством не передбачено. Відповідач зазначає, що вагон № 95739736 у період з 17.10.2021 по 28.10.2021 за відправкою № 40077141 не слідував, докази у додатках не значаться, а отже позивачем безпідставно нараховано штраф згідно ст. 116 Статуту. Відповідач також зазначає, що позивачем невірно нараховано штраф за накладними № 40008252, № 400037111, №40076739, № 40076861, № 40076879, № 40077141, № 40077141, № 40080855, № 40080962, № 40128118, № 40128225, № 40128282, № 40128308, 40128316, № 40128381, № 40128415, № 40150716, № 40219446, № 40219453, № 40219461, № 40391633, № 40560393, № 40560435, № 40615932, № 40615940, № 40615965, № 40615999, № 40616005, № 40616013, № 40616021, № 40616039, № 40616054, № 406159321, № 40616088, № 40620916, № 40620924, № 40620940, № 40624702, № 40633299, № 40801177, № 40801243, № 40842130, № 40842130, № 40845307, 40845315, № 40845323, № 40845331, № 40845349, № 40846487, № 40846511, № 40846545, № 40846560, № 40846594, № 40846602, № 40846610, № 40846529, № 40846537, № 40846578, № 40860306,№ 40918088, № 40918104, № 40918286, № 40952558, № 40952566, № 40952574, № 40918294, № 40918336, № 40952541, № 40955072, № 40955080, № 40955114, № 40955122, № 40965709, № 40965717, № 40980781, № 40980807, № 41029216, № 41029224, № 41039702, № 41045402, № 41045444, № 41045469, № 41045501, № 41045493, № 41213273, № 4123281, № 41213307, № 41213422, № 41213299, № 41213430, № 41479114, № 41481102, № 4148110, № 41481128, № 41513482, № 41513532, № 41513565, № 41513581, № 41513607, № 41499385, № 41499435, № 41507617, № 41507625, № 41507633, № 41507641, № 41516360, № 41516378, № 41516394, № 41540089, № 41540105, № 41540337, № 41540345, № 41540378, № 41540386, № 41540428, № 41593047, № 41596644, № 41596669, № 41601303, № 41601519, № 41601535, № 41601568, № 41601576, № 41601600, № 41831371, № 41831405, № 41831421, № 41887399, № 41887407, № 41988874, № 41988882, № 41988890, № 41988924, № 41988940, № 41988965, № 42003293, № 42003343, № 42019844, № 42019851, № 42019869, № 42009316, № 42009324, № 42009340, № 42009332, № 42022251, № 42022269, № 42025668, № 42025684, № 42025692, № 42042291, № 42042309, № 42042317, № 42143123, № 42143131, № 42143420, № 42143438, № 42143834, № 42143842, № 42431239, № 42431247, № 42431254, № 42431262, № 42450809, № 42458588, № 42459958, № 42450890, № 42450908, № 42478628, № 42478636, № 42478651, № 42478669, № 42482695, № 42488452, № 42867929, № 42867937, № 42867945, № 42931469, № 42975177, № 42975193. Також відповідач просить застосувати позовну давність щодо вимог за накладними №№ 40131492, 40150716, 40171324, 40171506, 40171514, 40173478, 40180267, 40180333, 40180390, 40169859, 40196883, 40196891, 40208100, 40208126, 40415846, 40415853, 40425084, 40425142, 40425233, 40425266, 40425357, 40425373, 40425381, 40425399, 42549436, 42557835, 42557843, 42610428, 42610436, 42610451, 42610477, 42610485, 42713966, а також зменшити суму штрафу до 10%.

20.07.2022 представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

28.07.2022 представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

04.08.2022 представником позивача подано клопотання про поновлення строку для подачі відповіді на відзив, клопотання про поновлення строків позовної давності.

11.08.2022 представником позивача подано відповідь на відзив.

12.08.2022 представником позивача подано клопотання про поновлення строку для подачі відповіді на відзив, клопотання про поновлення строків позовної давності та відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що для встановлення факту порушення, або його відсутності, добового терміну для вивезення вантажу, в першу чергу необхідно звернути увагу на відомості при вивантаженні вагонів, які вказані в графі 52 залізничної накладної, які мають перевагу над відомостями вказаними у актах загальної форми, які складені відповідачем в односторонньому порядку, без участі представника позивача, а отже позивачем не пропущено добовий термін в розумінні ч. 2 ст. 116 Статуту залізниць за накладними №№ 40560393, 40560435, 40620916, 40620924, 40620940, 40633299, 40633364, 40842130, 40842148, 40846529, 40846578, 40846537, 40918294, 40918336, 40955080, 40955114, 40918104, 40918286, 40952558, 40952566, 40952574, 40965709, 40965717, 40980781, 40980807, та водночас пропущено за накладною № 40955072. Позивач також зазначає, що відповідач не довів причинно-наслідкового зв`язку між введенням карантину і порушенням термінів доставки вантажу за накладною № 42458588 в підтвердження чого надано акт № 29069, а отже прострочення не може вважатись таким, що сталось не з вини відповідача. Таким чином, позивач зазначає, що загальна сума штрафів, яку повинен сплатити відповідача становить 176 761,68 грн. та складається із суми яка визначається відповідачем (125 946,51 грн.), суми необґрунтовано запере чуваної відповідачем у зв`язку з пропуском позивачем добового терміну для розвантаження вагонів (15 841,92 грн.), суми необґрунтовано заперечуваної відповідачем у зв`язку з порушенням терміну доставки внаслідок карантинних обмежень та суми у випадку поновлення судом строку позовної давності (34 586,60 грн.).

29.08.2022 представником відповідача через відділ діловодства суду подано заперечення на відповідь на відзив.

31.08.2022 представником позивача подано пояснення по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.02.2018 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - перевізник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АП Марін" (далі - замовник, позивач) було укладено Договір № 10545/ПЗЗ-2018 про надання послуг (далі - Договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1 Договору).

Згідно з п. 1.3 Договору надання послуг за цим Договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

У Розділі 8 Договору сторони погодили використання електронного документообігу.

Як зазначає позивач, у період дії Договору відповідачем було здійснено перевезення вантажів, відправником або одержувачем яких є позивач, про що свідчать наявні в матеріалах справи 228 залізничних накладних.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензіями щодо сплати штрафу, на які відповідачем були надані відповіді, проте вказані претензії були залишені відповідачем без задоволення.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання з перевезення та допустив прострочення доставки вантажу за вказаними залізничними накладними, у зв`язку з чим позивач, на підставі пункту 116 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, просить стягнути з відповідача на свою користь штраф у загальному розмірі 203 394,60 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 Господарського кодексу України (далі - ГК України) перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Стаття 3 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

За змістом частини 2 статті 307 ГК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до частини 5 вищезазначеної статті умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У статті 2 Статуту зазначено, що останній визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, які користуються залізничним транспортом.

На підставі цього Статуту затверджені Мінтрансом Правила перевезень вантажів, які є обов`язковими для всіх юридичних осіб (стаття 5 Статуту).

Відповідно до підпункту 8 пункту 6 розділу 1 Статуту накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Згідно пункту 1.2 Правил оформлення перевізних документів накладна заповнюється відправником із застосуванням автоматизованих систем залізничного транспорту України або програмних засобів, здатних забезпечити роботу з електронними перевізними документами згідно з установленим форматом, та у разі її оформлення в паперовому вигляді роздруковується на бланку, виготовленому на білому папері формату А4 у трьох примірниках, один із яких після оформлення приймання вантажу до перевезення станцією відправлення видається відправникові вантажу та є квитанцією для приймання вантажу до перевезення, другий і третій передаються з вантажем на станцію призначення.

Усі відомості, передбачені формою бланка перевізного документа, повинні бути внесені відправником у відповідні графи. Виправлення не допускаються; у разі необхідності зміни відомостей, унесених до перевізного документа, відправник зобов`язаний заповнити новий перевізний документ (пункт 1.3 цих Правил).

Частинами 1, 2, 5 статті 23 Статуту передбачено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.

Відповідно до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21 листопада 2000 року № 644, у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 8 червня 2011 року № 138, на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача. Для підтвердження приймання вантажу до перевезення один примірник накладної в паперовому вигляді з присвоєним їй номером і датою приймання вантажу надається відправнику. Порядок підтвердження приймання вантажу до перевезення за електронною накладною (із накладенням ЕЦП) визначається договором між вантажовласником і залізницею.

Відповідно до частини 1 статті 919 ЦК України перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Перевізник зобов`язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі (частина 1 статті 313 ГК України).

Згідно зі статтею 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 41 Статуту залізниць України залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2. Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000. № 644 (із змінами та доповненнями), зареєстрованих в МЮ України 24.11.2000 № 644 (далі - Правила), термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Відповідно до підпункту 1.1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів (статті 41, 116 Статуту залізниць України) у разі перевезення вантажною швидкістю залізниці надається термін доставки вантажу: одна доба на кожні повні та неповні 320 км щодо маршрутних відправок, та одна доба на кожні повні та неповні 200 км щодо вагонних відправок.

Обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. При прийманні від відправника вантажу до перевезення раніше дня, на який призначено навантаження, термін доставки обчислюється з 24-ї години того дня, на який призначено навантаження, про що в накладній робиться відмітка в графі «Навантаження призначено на число місяць» (пункт 2.1. Правил).

Згідно з пунктом 2.4 наведених Правил терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються, зокрема, на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Відповідно до пункту 2.10 Правил вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

У відповідності до п. 28 Правил договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній.

Згідно зі ст. 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Згідно з статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом залізниць України. Перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Відповідно до статті 116 Статуту залізниць України за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі:

10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби;

20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби;

30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб.

Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув.

Відповідно до Інформаційного листа ВГСУ України № 01-06/420/2012 від 04.04.12, нарахування штрафу за несвоєчасну доставку вантажу здійснюється в залежності від кількості повних прострочених діб, але не менш ніж двох діб. Встановлений статтею 116 Статуту штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на 72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин). Якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш ніж на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченої статтею 116 Статуту штрафу відсутні.

Згідно пунктом 8 Правил видачі вантажів оформлення видачі вантажу засвідчується календарним штемпелем станції у відповідній графі накладної. Датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці або дата подачі вагона під вивантаження, якщо воно здійснюється одержувачем на місцях загального або незагального користування.

Як підтверджується календарними штемпелями на накладних, доданих до позовної заяви, вантаж відповідачем доставлено позивачу з порушенням встановленого терміну доставки, визначеного статтею 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу.

З матеріалів справи вбачається, що нарахування штрафу на суму 125 946,51 грн., визнається обома сторонами, а відтак в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України, якою визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом, не підлягають доказуванню.

В свою чергу, пунктом 2.9 Правил передбачено, що у разі затримки вантажу в процесі перевезення термін доставки збільшується на термін: виконання митних та інших адміністративних правил; тимчасової перерви в перевезенні, яка трапилася не з вини залізниці; необхідний для ветеринарного огляду та напування тварин; вивантаження зайвої маси, виправлення навантаження або упаковки, а також на перевантаження, які трапилися з вини відправника; інших затримок, які трапились з вини відправника чи одержувача. Про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

Порушення встановлених Правилами термінів доставки вантажу за залізничними накладними відповідачем не заперечується.

За доводами відповідача, нарахування позивачем штрафу за частиною залізничних накладених є необґрунтованим, оскільки має місце складення актів загальної форми щодо збільшення термінів доставки вантажу не з вини залізниці, на підтвердження чого відповідачем надано відповідні акти загальної форми.

Відповідно до пункту 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855 (далі - Правила № 334) акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності: утрати документів, прикладених відправником до накладної; затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства; неочищення вагонів від залишків вантажу та сміття після вивантаження засобами одержувача; неочищення зовнішньої поверхні цистерн та бункерних напіввагонів після наливу і зливу; подачі залізницею неочищених вагонів під завантаження засобами відправника, порту, пристані; відсутності пломб, запірно-пломбувальних пристроїв (далі - ЗПП) на вагоні (контейнері), якщо в перевізних документах є відмітка про пломби (ЗПП), пошкодження пломб (ЗПП) або заміни їх, а також виявлення в процесі перевезення або на станції призначення пломб (ЗПП) на вагонах (контейнерах) з нечіткими відбитками; пошкодження або втрата наданих залізницею перевізних пристосувань; відмови вантажовласника від підписання: облікової картки виконання плану перевезень вантажів, накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами (контейнерами); самовільного зайняття залізницею вагонів і контейнерів, що належать підприємствам, організаціям, установам або орендовані ними; затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням вантажу, а також затримки через недодання чи неналежне оформлення відправником документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил; в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами. Один примірник акта загальної форми, складеного під час перевезення, додається до перевізних документів, другий залишається на станції, яка його склала.

Пунктом 4 Правил № 334 встановлено випадки при яких залізницею складаються комерційні акти.

Отже, наведені норми покладають на відповідача обов`язок у разі настання обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, скласти комерційні акти чи акти загальної форми, в залежності від обставин, та внести про даний факт відповідні відомості до накладної, незалежно від стану перевізного процесу. Наявність відмітки у перевізних документах про затримку вантажу, не звільняє відповідача від обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, а саме наявності підстав, у розумінні пункту 2.9 Правил, для збільшення термінів доставки вантажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.12.2019 у справі № 910/3745/19 та від 09.04.2020 у справі № 910/6762/19.

Зі змісту наданих відповідачем акту загальної форми (форма ГУ-23) вбачається, що терміни доставки вантажу були збільшені у зв`язку з очікуванням звільнення вантажного фронту, а також внаслідок введення карантину згідно з постановою КМУ від 11.03.2020 № 211, статті 14-1 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні", а також внаслідок дії конвенційних заборон.

Суд звертає увагу, що вантаж за залізничними накладними було прийнято відповідачем до перевезення без будь-яких зауважень.

Стосовно введення картину суд зазначає, що вантажні перевезення не були заборонені та відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що затримка доставки вагонів сталася у зв`язку з карантинними обмеженнями, введеними на території України.

Відповідачем також не надано суду жодного документа (розпорядження, наказу тощо), зі змісту якого вбачалося б, що діяли певні заборони на перевезення вантажів.

Крім того, про запровадження конвенційних заборон щодо перевезення вагонів відповідач повинен був попередити відправника, як це передбачено пунктом 31 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, доказів чого суду не надано.

Посилання відповідача в актах загальної форми (форма ГУ-23) на положення статті 14-1 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні", якою врегульовано видачу сертифікатів щодо форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), за відсутності в матеріалах справи самих сертифікатів про такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), також є безпідставними.

В свою чергу, щодо порушення позивачем термінів вивезення вантажу, то графа 52 залізничних накладних, які мають перевагу над відомостями вказаними у актах загальної форми, які складені відповідачем в односторонньому порядку, без участі представника позивача містить відомості про вивезення вантажів у день повідомлення про прибуття вагонів, при цьому графа 49 накладних не містить відомостей про складення актів загальної форми , а отже позивачем не пропущено добовий термін в розумінні ч. 2 ст. 116 Статуту залізниць за накладними №№ 40560393, 40560435, 40620916, 40620924, 40620940, 40633299, 40633364, 40842130, 40842148, 40846529, 40846578, 40846537, 40918294, 40918336, 40955080, 40955114, 40918104, 40918286, 40952558, 40952566, 40952574, 40965709, 40965717, 40980781, 40980807, та водночас пропущено за накладною № 40955072

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що надані відповідачем акти загальної форми (форма ГУ-23) не можуть слугувати підставами, в розумінні пункту 2.9 Правил, для збільшення термінів доставки вантажу, у зв`язку з чим доводи відповідача щодо неправомірності нарахування позивачем штрафу, нарахованого за вищевказаними залізничними накладними, відхиляються судом як необґрунтовані.

При цьому, досліджуючи надані сторонами розрахунки штрафу, судом встановлено, що позивачем нараховано штраф по накладній № 40918104 два рази.

Отже, обґрунтованим та таким, що підлягає до стягнення з відповідача за порушення термінів доставки вантажу у цій частині є штраф у розмірі 15 863,11 грн.

Також, як зазначає відповідач та не заперечується позивачем, а відтак в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню обставини щодо того, що штраф за накладною № 40096398 від 29.04.2021 був нарахований у іншій справі.

В свою чергу, доводи відповідача про те, що вагон № 95739736 у період з 17.10.2021 по 28.10.2021 за відправкою № 40077141 не слідував, оскільки докази у додатках не значаться, судом відхиляються з огляду на наявну в матеріалах справи накладну № 40077141 яка підтверджує факт відправлення вагону № 95739736, в зв`язку з чим, вимоги частині нарахування штрафу в цій частині у розмірі 823,22 грн. підлягають задоволенню.

Таким чином, обґрунтованими є вимоги про стягнення штрафу в розмірі 177 219,44 грн.

Водночас, суд враховує заяву відповідача, відповідно до якої відповідач просить застосувати позовну давність щодо вимог за накладними №№ 40131492, 40150716, 40171324, 40171506, 40171514, 40173478, 40180267, 40180333, 40180390, 40169859, 40196883, 40196891, 40208100, 40208126, 40415846, 40415853, 40425084, 40425142, 40425233, 40425266, 40425357, 40425373, 40425381, 40425399, 42549436, 42557835, 42557843, 42610428, 42610436, 42610451, 42610477, 42610485, 42713966.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 260 Цивільного кодексу України зазначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 136 Статуту залізниць України встановлено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту.

Пунктом «а» статті 134 Статуту залізниць України передбачено, що претензії можуть бути заявлені з дня видачі вантажу, багажу або вантажобагажу - для претензій про відшкодування за псування, пошкодження або недостачу вантажу, багажу та вантажобагажу.

Проте частиною четвертою статті 315 Господарського кодексу України встановлено, якщо заявлену перевізнику претензію, що випливає з договору перевезення вантажу, відхилено або відповідь на неї не одержано у строк, зазначений у частині третій цієї статті (в даному випадку три місяці), заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

З викладеного вбачається, що вказаною правовою нормою по-іншому, ніж Статутом залізниць України, розраховується початок перебігу строку позовної давності.

Однак частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується із частиною 4 статті 909, частиною першою статті 920 Цивільного кодексу України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Тобто стаття 315 Господарського кодексу України і статті 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності у позовах про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу), що виникають із залізничних перевезень.

Статут залізниць України було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457, і останні зміни в нього вносилися постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2002 року № 1973.

Господарський кодекс України був прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року за № 436-ІV і набув чинності з 1 січня 2004 року. У прикінцевих положеннях Господарського кодексу України законодавець зобов`язав Кабінет Міністрів України привести свої нормативні акти (в т.ч. і Статут залізниць України, оскільки він суперечить Господарському кодексу України) у відповідність до норм Господарського кодексу України, а тоді вже застосовувати ці норми поряд з нормами Господарського кодексу України, що Кабінетом Міністрів України зроблено не було.

З огляду на викладене, відповідно до частини четвертої статті 315 Господарського кодексу України початком строку позовної давності є день одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для даної відповіді (Постанова Верховного суду України від 19.04.2012 №10-26/166-10-4300).

У постанові Верховного Суду від 22.12.2018 у справі № 910/4405/18 зазначено, що положення пункти 134, 136 Статуту залізниць України слід застосовувати у системному зв`язку з положенням частини 4 статті 315 ГК України таким чином, що строк позовної давності починає свій перебіг з дня одержання відповіді на претензію позивача або з дня закінчення строку, встановленого частиною 3 статті 315 ГК України для відповіді на претензію.

Водночас, як роз`яснено у пункті 4.7 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у визначенні перебігу позовної давності за позовами до перевізників, що випливають з договорів перевезення вантажів, слід враховувати таке: якщо до подання позову позивач скористався своїм правом на пред`явлення перевізникові претензії, шестимісячний строк позовної давності починається з дня одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для такої відповіді (ч. 4 статті 315 Господарського кодексу України). Оскільки дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, то у вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності в розумінні цієї норми Господарського кодексу України слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (ч.2, 3 статті 315 Господарського кодексу України), незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.

Як встановлено судом, позивач у межах встановлених строків звернувся до відповідача із Претензіями вих. № 154-В від 24.08.2021 та № 153-В від 24.09.2021, на які відповідач Листом № М-1/3069 від 29.11.2021 відмовлено у виплаті штрафів, а отже строк для звернення до суду починає свій обрахунок із дати отримання такої відповіді позивачем - 09.12.2021 та закінчується 09.06.2022, позов в свою чергу поданий до Господарського суду міста Києва засобами поштового зв`язку 20.05.2020, тобто, без пропуску строку позовної давності, в зв`язку з чим, заявлене позивачем клопотання про поновлення строків позовної давності залишається судом без розгляду.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафу до 10%, суд зазначає наступне.

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина перша статті 199 Господарського кодексу України).

Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України ).

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18 від 21.11.2019 зі справи № 916/553/19).

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки обґрунтовано тим, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» є стратегічно важливим підприємством, яке на теперішній час здійснює вантажні, пасажирські перевезення, в тому числі перевезення військових пасажирів та військових вантажів та з 24.02.2022 несе мільйонні збитки щоденно в зв`язку зі: здійсненням десятків евакуаційних рейсів, проїзд в яких є безкоштовним; пошкодженням та відповідним відновленням, втратою майна в зв`язку з бойовими діями на території України; критичним зменшенням обсягів вантажних перевезень в зв`язку із бойовими діями на території України і як наслідок катастрофічно різким зменшенням доходних надходжень. Враховуючи наведене, відповідач зазначає, що стягнення з відповідача значних сум штрафів, які є неспівмірними із збитками, які зазначав внаслідок прострочення доставки ватажу позивач (збитки відсутні), за вищезазначених причин буде суперечити не тільки інтересам відповідача, але й інтересам держави України, а відтак і інтересам самого позивача по справі.

Суд зазначає, що 24.02.2022 було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим з 24.02.2022 по 23.08.2022 (згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2263-IX від 22.05.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні») в Україні введено воєнний стан.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» є стратегічним підприємством залізничного транспорту, яке після початку збройної агресії виконує евакуаційні рейси, перевезення військових та військових вантажів по всій Україні, а відповідні рейси є безкоштовними для людей.

Систематично здійснюються ракетні обстріли залізничної інфраструктури та відповідач власними силами, засобами та коштами здійснює відновлення інфраструктури з метою підтримки обороноздатності нашої держави.

Суд враховує, що до повномасштабної військової агресії проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Тобто, відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомість фактів військової агресії, виконання відповідачем евакуаційних рейсів, здійснення перевезення для потреб Збройних Сил України, ракетні обстріли об`єктів залізничної інфраструктури підтверджуються органами державної влади та місцевого самоврядування України, безліччю публікацій у національних та міжнародних засобах масової інформації, а також не заперечується агресором.

Таким чином, наведені факти є загальновідомими обставинами, а отже, в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування. При цьому, ці обставини (повинні бути) відомі обом сторонам.

Суд враховує, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії, проте наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин станом на дату розгляду спору зменшити розмір неустойки, оскільки якби порушення строків перевезення вантажів мало б місце після 24.02.2022 (тобто, після запровадження військового стану), то підлягав би доведенню сам факт наявності такого порушення з огляду на очевидність причин затримки.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку частково задовольнити подане відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки та стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АП Марін" неустойку у розмірі 17 721, 94 грн. (10% від обґрунтованого розміру неустойки).

При цьому, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АП Марін» (54029, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. 8-березня, буд. 34, корп. А, оф. 204; ідентифікаційний код: 39882242) штраф в розмірі 17 721 (сімнадцять тисяч сімсот двадцять одна) грн. 94 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 658 (дві тисячі шістсот п`ятдесят вісім) грн. 30 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено: 05.09.2022.

Суддя О.А. Грєхова