ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2022 р. Справа №914/3793/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Костерева О.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Комунальник» Дрогобицької міської ради від 06.06.2022

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.05.2022 (суддя Синчук М.М.)

у справі № 914/3793/21

за позовом ТзОВ «Еко-Прикарпаття», м. Івано-Франківськ

до відповідача Комунального підприємства Комунальник Дрогобицької міської ради, м. Дрогобич

про стягнення 536628,72 грн.

представники:

від позивача Чайка Ю.Т.,

від відповідача не з`явились

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.05.2022 у справі № 914/3793/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Прикарпаття» задоволено; з Комунального підприємства «Комунальник» Дрогобицької міської ради на користь позивача 419999, 92 грн. стягнуто основної заборгованості, 28090, 18 грн. інфляційних втрат, 3 % річних в сумі 8538, 62 та 6849,43 грн. судового збору.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що на виконання умов договору, укладеного між позивачем та відповідачем 24.09.2020 за № 240920, позивачем надано відповідачу послуги з вивезення твердих побутових відходів на загальну суму 5033461,48 грн., які прийняті відповідачем без зауважень та оплачені останнім частково на суму 4533641,56 грн. Заборгованість відповідача перед позивачем підтверджується банківськими виписками, підписаним обома сторонами актом звірки взаємних розрахунків та, станом на 07.12.2021, становила 499999, 92 грн. Враховуючи заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку зі сплатою відповідачем заборгованості частково на суму 80000,00 грн., відтак, заборгованість відповідача перед позивачем становила 419999,92 грн.

За невиконання своїх зобов`язань за договором № 240920 від 24.09.2020, в частині проведення розрахунків за надані послуги, позивач, в силу умов договору та ст. 625 ЦК України, нарахував відповідачу 8538,62 грн. три відсотки річних та 28090, 18 грн. інфляційних втрат. Здійснивши перерахунок суми штрафних санкцій, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів, які б спростували наявну заборгованість відповідача перед позивачем, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що він є комунальним підприємством та свої зобов`язання перед позивачем за надані послуги виконав у розмірі наявного фінансування на оплату даного виду послуг. Скаржник зазначає, що за відсутності відповідного фінансування відповідач вправі відстрочити виконання своїх зобов`язань по оплаті згідно п. 3.3 договору № 240920 без застосування до нього обов`язку щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань, що не враховано судом першої інстанції. Крім цього, скаржник вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги факт оплати відповідачем на користь позивача 20000,00 грн. (платіжне доручення № 309), 55000,00 грн. (платіжне доручення № 304), 75000,00 грн. (платіжне доручення № 303), а визнав лише частково зараховані суми 75000,00 грн. та 29726,00 грн. Крім цього, відповідач не погоджується з долученим до позовної заяви розрахунком інфляційних втрат, оскільки інфляційні витрати, нараховані позивачем, розраховані з врахуванням суми боргу відповідача, яка існувала на відповідний день місяця, за який проводиться нарахування інфляційних втрат, а не на останній день місяця, що передує місяцю за який проводиться нарахування інфляційних втрат. З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 09.05.2022 у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи апеляційної скарги. Зокрема, позивач вважає доводи відповідача, щодо невиконання зобов`язань за договором у зв`язку із неналежним фінансуванням не допустимими, а також звертає увагу суду на те, що відповідач не пропонував позивачу укладення додаткової угоди щодо відтермінування оплати коштів.

Щодо зарахування 75000грн. та 29726 грн. сплачених відповідачем в рахунок погашення заборгованості за договором від 24.09.2020 позивач зазначає, що 27.11.2020 відповідачем було сплачено на рахунок позивача коштів сумі 20000,00 грн., 55000,00 грн. та 75000,00 із призначенням платежу оплата за послуги вивезення відходів згідно договору № 200520 від 20.05.2020. В зв`язку з цим платіж в сумі 55000грн. отриманий позивачем зарахований частково в сумі 25274,00 грн. на погашення боргу за договором № 200520 від 20.05.2020 (який повністю виконаний сторонами), а частково в сумі 29726 грн. за договором № 240920 від 24.09.2020 (щодо якого існує заборгованість). В платіжних дорученнях № 303,304 та 309 від 27.11.2020 відповідач вказував призначення платежу саме оплату по договору № 200520 від 20.05.2020. Крім цього, відповідач підписав та погодив такі зарахування у договір № 240920 у акті звірки взаємних розрахунків.

Позивач, також, вважає безпідставними твердження скаржника про неправомірність розрахунку інфляційних втрат та зазначає, що такий здійснено у відповідності до вимог умов договору № 240920, чинного законодавства і судової практики.

Процесуальний рух справи викладено в ухвалах Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022, від 01.07.2022, від 01.08.2022 та від 23.08.2022.

В дане судове засідання прибув представник позивача, який підтримав доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу та просив суд оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач участі уповноваженого представника не забезпечив, натомість 24.08.2022 на електронну адресу суду від представника скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату після закінчення воєнного стану. Крім цього, представник апелянта просить суд не проводити розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши подане клопотання представника скаржника, заслухавши думку представника позивача, який заперечив проти задоволення такого, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне:

Відповідно до ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі. Як вбачається з матеріалів справи, апеляційне провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду від 01.07.2022, відповідно строк розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства «Комунальник» Дрогобицької міської ради спливає 01.09.2022. Крім цього, судова колегія звертає увагу сторін на те, що їх представники не були позбавлені можливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, у відповідності до ст. 197 ГПК України.

З огляду на вказані обставини, з метою реалізації права позивача на розгляд його спору в межах строків, визначених процесуальним законодавством та створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб, з врахуванням невизначеності часу закінчення воєнного стану, судова колегія ухвалила відмовити в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату після закінчення воєнного стану.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Нормами ст.ст. 525, 526, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що цивільні та господарські зобов`язання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 24.09.2020 року між ТОВ «Еко-Прикарпаття» (виконавець) та ДП «Комунальник» КП Комбінат міського господарства Дрогобицької міської ради (замовник) було укладено договір про надання послуг № 240920 (надалі - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язався у 2020 році надати замовнику послуги, зазначені в п.1.2. договору, а замовник прийняти і оплатити такі послуги (п. 1.1. договору).

Пунктом 1.2. договору визначено найменування послуг - «Код національного класифікатора України ДК 021:2015 Єдиний закупівельний словник - 90510000-5 - Утилізація сміття та поводження зі сміттям (послуги з вивезення та захоронення твердих побутових відходів)» (далі - послуги), за видами послуг, кількістю та цінами, які зазначені у специфікації (додаток 1 до договору), а також в терміни, передбачені угодою.

Ціна угоди, у відповідності до п. 3.1 договору, становить 6252000,00 грн. (шість мільйонів двісті п`ятдесят дві тисячі грн. 00 коп.) з ПДВ. Плановий обсяг послуг з вивезення та захоронення твердих побутових відходів за угодою складає 6000 тон. Вартість послуг становить 1042,00 грн. (одна тисяча сорок дві грн. 00 коп) з ПДВ за 1 (одну) тону.

Умовами договору, а саме п. 4.2 договору, встановлено, що замовник, здійснює оплату за послуги шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця на умовах відстрочки платежу до 30 (тридцяти) банківських днів з моменту підписання уповноваженими представниками замовника і виконавця актів наданих послуг.

У п.5.1 договору сторони погодили, що загальний строк надання послуг до 31 грудня 2020 року. Конкретні обсяги і терміни надання послуг визначаються замовником, та надаються виконавцю окремими заявками замовника. Заявки надаються виконавцю не менше ніж за 3 години до початку надання послуг. Замовник власними силами або силами третіх сторін доставляє тверді побутові відходи (ТПВ) до місця надання послуг.

24 грудня 2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору №240920 від 24.09.2020, в якій замовник та виконавець дійшли згоди продовжити термін виконання вказаного договору та загальний строк надання послуг до 31 грудня 2021.

Відповідно до п. 10.2 договору дія угоди припиняється за умови повного виконання сторонами своїх зобов`язань за угодою або за згодою сторін.

Як визначено в частині першій статті 173 Господарського кодексу України, в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), на виконання умов договору, позивачем було надано, а відповідачем прийнято без жодних зауважень, послуги з вивезення твердих побутових відходів на загальну суму 5033461,48 грн.

В силу положень частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Проте, відповідач свої зобов`язання по оплаті за надані послуги за договором № 240920 здійснив не в повному обсязі, сплативши позивачу всього 4533641,56 грн., що підтверджується банківськими виписками долученими позивачем до позовної заяви.

Відповідно до рішень Дрогобицької міської ради № 376 від 27 травня 2021 року «Про припинення діяльності Дочірнього підприємства «Комунальник» Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» у зв`язку з реорганізацією шляхом перетворення в комунальне підприємство Дрогобицької міської ради» та № 550 від 12.08.2021р. «Про затвердження передавального акту та Статуту комунального підприємства «Комунальник» Дрогобицької міської ради» Комунальне підприємство «Комунальник» Дрогобицької міської ради є правонаступником Дочірнього підприємства «Комунальник» Комунального підприємства Комбінат міського господарства.

З метою досудового врегулювання спору, позивач 18.11.2021 надіслав на адресу відповідача претензію за №1121/6 від 18.11.2021 разом із 2-ма примірниками актів звірки взаємних розрахунків з вимогою сплатити борг у розмірі 549999,92 грн. Як стверджує позивач, відповіді на претензію відповідач не надав та підписаних актів звірки не повернув.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що замовник, здійснює оплату за послуги шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця на умовах відстрочки платежу до 30 (тридцяти) банківських днів з моменту підписання уповноваженими представниками замовника і виконавця актів наданих послуг.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Долученими до матеріалів справи доказами підтверджено, що відповідачем було частково здійснено оплати на рахунок позивача згідно платіжних доручень на загальну суму 4533641, 56 грн.

З матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження, позивач надав суду підписаний та скріплений печатками обох сторін акт звірки взаємних розрахунків від 08.12.2021, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становила 499999,92 грн.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. Відповідної правової позиції дотримується Верховний суд в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.19. у справі № 910/1389/18.

Судом встановлено, що наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків є підписаним без заперечень та скріплений печатками обох сторін, а відомості, що у ньому відображені підтверджуються первинними документами.

В ході розгляду даного спору місцевим господарським судом, позивач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній зазначив, що в період з 19.01.2022 по 26.01.2022 відповідачем було сплачено на рахунок позивача 80000,00 грн. згідно договору № 240920 від 24.09.2020. Відтак, просив стягнути з відповідача 419999,92 грн. основного боргу, 28090,18 грн. інфляційних витрат та 8538,62 % річних.

Згідно із частиною 1 статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, беручи до уваги те, що Комунальне підприємство «Комунальник» Дрогобицької міської ради є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дочірнього підприємства «Комунальник» Комунального підприємства Комбінат міського господарства, приймаючи до уваги ту обставину, що матеріалами справи, зокрема, актом звірки взаємних розрахунків підтверджено, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано наявної в нього заборгованості, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про підставність заявленого позову та стягнення з відповідача заборгованості в сумі 419999,92 грн. (з врахуванням заяви про зменшення позову).

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача про безпідставність незарахування позивачем сплачених ним сум згідно платіжних доручень №303 на суму 75000,00 грн., № 304 -55000,00 грн. та № 309 - 20000,00 грн., оскільки позивач зарахував вказані суми оплати у розмірі 75000,00 грн. та 29726,00 грн, а відповідач підписав та погодив такі зарахування у договір №240920 у акті звірки взаємних розрахунків. Крім цього, в платіжних дорученнях № 303,304 та 309 від 27.11.2020 відповідач вказав призначення платежу оплату по договору № 200520 від 20.05.2020 (а.с. 56).

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши поданий позивачем контррозрахунок, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 8538,62 грн. трьох відсотків річних, 28090, 18 грн. інфляційних втрат.

Щодо доводів скаржника про неправильне нарахування інфляційних втрат, суд зазначає, що враховуючи судову практику і правову позицію Верховного суду України, щодо нараховування інфляційних втрат, зокрема викладену у постанові від 13.01.2022р. № 921/27/21 «У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 викладений правовий висновок про те, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Крім цього, матеріали справи не містять розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, здійсненого відповідачем у справі.

Твердження апелянта про те, що відповідач є комунальним підприємством, а відтак свої зобов`язання перед позивачем виконало у повній мірі в межах наявного фінансування на оплату даного виду послуг, тому за відсутності відповідного фінансування відповідач вправі відстрочити виконання своїх зобов`язань по оплаті згідно пункту 3.3. договору без застосування до нього обов`язку щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошових зобов`язань, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтями 218 Господарського кодексу України та 617 Цивільного кодексу України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Окрім того, відповідач ні суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надав жодних доказів того, що ним вчинялись дії щодо відтермінування оплати коштів.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 09.05.2022 у справі №914/3793/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комунальник» Дрогобицької міської ради без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 12.09.2022.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік