ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2022 р. Справа № 910/18070/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022

у справі № 910/18070/21 (суддя О.В. Нечай)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 19 669,40 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001" (далі - ТОВ "ТАН-2001", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", відповідач) про стягнення безпідставно списаної плати за користування вагонами в сумі 19 669,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки затримка забирання вагонів відбулась з вини відповідача, нарахування плати за користування вагонами є неправомірним, відтак стягнута відповідачем плата підлягає поверненню позивачу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 позов задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001" безпідставно списану плату за користування вагонами в сумі 18 557 грн 30 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 141 грн 65 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2 830 грн 38 коп.; в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог, оскільки позивач повідомив у встановленому порядку відповідача про закінчення вантажних операцій з вагонами, відтак відповідачем було неправомірно зазначено в актах загальної форми ГУ-23 обставини щодо затримки вказаних вагонів з посиланням на інші причини та простоювання вагонів в очікуванні оформлення перевізних документів.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, АТ "Українська залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуваннямм норм матеріального права.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що кошти були списані відповідно до норм чинного законодавства та договірних відносин сторін, оскільки позивач не з`явився для підпису відомості плати ГУ-46 від 25.02.2021 № 25020004, про що було складено акт загальної форми № 2 форми ГУ-23. Відтак, за відсутності зауважень позивача, відповідачем в односторонньому порядку було списано кошти. Також апелянт зазначає про відсутність своєї вини у затримці вагонів. Крім того, апелянт вказує на обрання позивачем неналежного способу захисту, мотивуючи це тим, що умовами укладеного сторонами договору не передбачено обов`язку відповідача у разі неправильного (помилкового) відображення даних в особовому рахунку позивача повертати останньому кошти. У такому випадку, вказана сума могла бути відновлена відповідачем на особовому рахунку позивача, але не стягнута.

Крім того, апелянт зазначає про неспіврозмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг; представником позивача не зазначено в акті виконаних робіт часу, витраченого на надання послуг; витрати позивача не відповідають критерію реальності, а також розумності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/18070/21; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

11.05.2022 матеріали справи № 910/18070/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2022 апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

07.06.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 поновлено АТ "Українська залізниця" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21; розгляд апеляційної скарги АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; ТОВ "ТАН-2001" встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 19.03.2020 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (далі - перевізник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАН-2001" (далі - замовник, позивач) було укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 48-31445756/2020-002 (далі - договір), предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1 договору).

Згідно з пунктом 1.4 договору надання послуг за цим договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання / забирання вагонів та маневрову роботу та іншими документами.

За змістом пункту 2.1 договору замовник прийняв на себе зобов`язання оплачувати послуги перевізника та здійснювати інші платежі за договором із сум внесеної передплати за кодом платника, а також відшкодовувати перевізнику витрати, пов`язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів з причин, що не залежать від перевізника, які виникли на станціях залізниць України, зокрема з наступних причин: неправильне оформлення відправниками перевізних документів; недодання до накладної документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил чи невірне їх оформлення; перевірка вантажів перевізником (маси вантажу), митними та іншими державними органами контролю; недотримання технічних умов розміщення та кріплення вантажів; недостатність грошових коштів та закриття коду платника; інші причини. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання із сум внесеної передоплати за кодом платника.

Відповідно до пункту 2.3 договору перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або перевізника, надавати вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно з інформацією, розміщеною в Системі планування перевезення, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору та Збірнику тарифів.

У розділі 8 договору сторони погодили порядок використання електронного документообігу.

Як зазначає позивач, йому було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , який він періодично поповнював, на виконання умов договору.

За твердженнями позивача, у лютому 2021 року ним було переадресовано зі станції Куп`янськ-Сортувальний Південної залізниці вагони № 61474144, № 61475026, № 61117263, № 61118162, № 61474250 та № 63738926 з вантажем - селітра аміачна, станція призначення - Петропавлівка Придніпровської залізниці.

Позивач зазначає, що після вивантаження вагонів ним, як вантажовласником, було надано відповідачу Повідомлення про закінчення вантажних операцій, а саме: щодо вагону № 63738926 - о 19 год. 00 хв. 17.02.2021; вагонів № 61474250, № 61474144 та № 61475026 - о 19 год. 00 хв. 19.02.2021 та вагонів № 61117263, № 61118162 - о 17 год. 00 хв. 20.02.2021 та сформовано відповідні перевізні документи для відправлення вказаних вагонів на станцію Актау-Порт (КЗХ), проте відповідач забрав вказані вагони лише 25.02.2021.

За доводами позивача, під час оформлення документів на повернення вагонів транзитом співробітником відповідача було повідомлено про неможливість прийняття вагонів до перевезення у зв`язку з наявною забороною (№ ЦЦТех-5/606 від 14.09.2017).

Як зазначає позивач, 22.02.2021 він звернувся до відповідача з листом, в якому просив не нараховувати плату за простій та користування вагонами і вжити заходів щодо усунення програмної помилки, проте відповідачем було складено відомість № 25020004 плати за користування вагонами форми ГУ-46, в якій зазначено час користування вагонами відповідно до актів загальної форми на віднесення на відповідальність вантажовласника, які були складені відповідачем в односторонньому порядку.

25.02.2021, на підставі вказаної відомості, з особового рахунку позивача було списано грошові кошти в сумі 22 603,28 грн, у тому числі 3 933,88 грн ПДВ, що підтверджується наявним у матеріалах справи Переліком № 20210302 від 02.03.2021.

За твердженнями позивача, відомість № 25020004 плати за користування вагонами форми ГУ-46 він не підписував та у порядку, визначеному договором, повідомив відповідача про свою незгоду із нарахованою ним платою за користування вагонами шляхом направлення на адресу відповідача претензії вих. № 03/02-01 від 03.03.2021, в якій просив скасувати вказану відомість та повернути грошові кошти на його особовий рахунок.

Листом № ЦТЛ-19/603 від 01.06.2021, у відповідь на претензію, відповідач повідомив позивача, що в результаті уточнення даних комплектації вказаних вагонів заборону було знято автоматично, проте за час фактичного перебування вагонів під вивантаженням та під час затримки на місцях загального користування за відомістю № 25020004 плати за користування вагонами форми ГУ-46 було стягнуто плату в розмірі 22 603,28 грн (разом з ПДВ), відтак претензійна вимога є такою, що необґрунтовано пред`явлена.

З огляду на вищенаведене, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно стягнуту плату за користування вагонами в сумі 19 669,40 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною п`ятою статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Ввідповідно до пункту 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (пункт 3 Статуту).

Пунктом 119 Статуту передбачено, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Якщо подання вантажовідправнику на його замовлення порожніх спеціальних вагонів затримується з вини вантажовідправника, з нього стягується плата за весь час затримки вагонів на станції навантаження. Порядок розрахунків та перелік операцій з вагонами (контейнерами), за час виконання яких не стягується плата, встановлюється Правилами. У розрахунках затримка до 30 хвилин не враховується, затримка 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Відповідно до пункту 62 Статуту та п. 1.1 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 (далі - Правила розрахунків № 644), порядок розрахунків за перевезення і послуги встановлюється Укрзалізницею згідно з чинним законодавством. Платежі за перевезення вантажів і надання додаткових послуг можуть уноситися готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством, на станціях або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць.

Пунктами 2.3, 2.4 Правил розрахунків № 644 визначено, що розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору (додаток 1), згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника. Після присвоєння коду розрахунковий підрозділ видає платнику довідку (додаток 2), у якій вказуються найменування платника і номер присвоєного коду. У всіх перевізних документах, накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та контейнерами, відомостях плати за подавання, забирання та маневрову роботу проставляється код платника.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією Переліку № 20210302 від 02.03.2021 підтверджується факт списання відповідачем з особового рахунку позивача грошових коштів у сумі 23 603,28 грн разом з ПДВ.

Згідно з п. 2 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113 (далі - Правила № 113) за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під`їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (далі - вантажовласники) вносять плату.

Пунктом 3 Правил № 113 визначено, що облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Відповідно до пункту 4 Правил № 113 відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під`їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами. Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред`явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов`язаний підписати відомість із зауваженнями. Час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника.

Пунктом 6 Правил № 113 передбачено, що час користування обчислюється окремо для кожного вагона і контейнера за його номером. Номерному обліку часу користування підлягають усі вагони і контейнери, подані під вантажні операції на місцях загального користування, а на місцях незагального користування - вагони і контейнери парку залізниць України й інших держав, передані на під`їзні колії або орендовані ділянки колій. Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

За змістом пункту 8 Правил № 113 у разі затримки вагонів на станції з причин, які не залежать від представника станції, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах і хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

З огляду на вищевказані положення законодавства, належними і допустимими доказами на підтвердження факту затримки вагонів на станції є акт загальної форми ГУ-23, що складений згідно з Додатком № 6 до Правил № 113.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 904/5743/16.

Пунктом 1 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №567/6855 (далі - Правила № 334) також передбачено, що при перевезеннях у залежності від обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, відправника, одержувача, пасажира, складаються комерційні акти (додаток 1) та акти загальної форми (додаток 6 до Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених наказом Мінтрансу від 25.02.99 № 113 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 15.03.99 за № 165/3458).

Відповідно до абз. 2 п. 3 Правил № 334 акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами.

Акт загальної форми ГУ-23 може бути складений без участі представника вантажовласника, однак лише за участі не менше двох осіб. Залізниця повинна не лише виявити порушення (початок його і закінчення), а й належним чином зафіксувати факт такого порушення. Акт загальної форми складається для документальної фіксації факту порушення вантажовласником обов`язку прийняти вагони у встановлені строки. Суд при розгляді такої категорії спорів має надати правову оцінку актам загальної форми ГУ-23, дослідити акти загальної форми ГУ-23, які містяться в матеріалах справи, та відомості плати за користування вагонами, розрахунки за користування вагонами відповідно до актів загальної форми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 910/16567/18.

З наявної у матеріалах справи Відомості № 25020004 плати за користування вагонами форми ГУ-46 вбачається, що на підставі актів загальної форми ГУ-23, а саме: № 29, № 34, № 37, № 43 (вагон №61117263); №29, №34, № 37, № 43 (вагон №61118162); № 29, № 30, № 27, № 28, № 35, № 38, № 41, № 42 (вагон № 61474144); № 27, № 28, № 36, № 44 (вагон № 61474250); № 29, № 30, № 27, № 28, № 35, № 38, № 41, № 42 (вагон № 61475026) та № 22, № 40, № 41, № 42 (вагон № 63738926), відповідачем було нараховано плату за користування вагонами в загальній сумі 19 669,40 грн.

Відповідачем долучено до матеріалів справи акти загальної форми ГУ-23 на віднесення на відповідальність вантажовласника - ТОВ "ТАН-2001", а саме: № 22 від 17.02.2021, № 40 від 25.02.2021 (вагон №63738926); № 27 від 19.02.2021 та № 28 від 24.02.2021 (вагони №61474250, №61474144, №61475026); № 29 від 20.02.2021 та № 34 від 24.02.2021 (вагони №61117263, №61118162); № 35 від 24.02.2021 та № 38 від 25.02.2021 (вагони №61474144, №61475026).

Зі змісту вказаних актів загальної форми ГУ-23 вбачається, що їх було складено відповідачем у зв`язку з іншими причинами, що спричинили затримку вагонів з вини клієнта на місцях навантаження/вивантаження; простоюванням вагонів в очікуванні оформлення перевізних документів відправником.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з вказаних актів, останні підписані без участі представника вантажовласника щонайменше двома представниками відповідача.

Згідно з пунктами 12, 13 Правил № 113 загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година. Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Відповідно до підп. в) пункту 16 Правил № 113 вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами у разі затримки прийняття залізницею вагонів, які пред`явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці. Час такої затримки зазначається у графі "Примітки" Пам`ятки про подавання/забирання вагонів, цей час виключається із загального часу користування вагонами (контейнерами).

З наявної у матеріалах справи Пам`ятки № 10 про подавання вагонів форми ГУ-45 вбачається, що вагони № 61474250 та № 63738926 були подані 16.02.2021 о 16:45 год.; за змістом Пам`ятки № 11 про подавання вагонів форми ГУ-45 вагони № 61474144 та № 61475026 були подані 17.02.2021 о 18:15 год., а згідно з Пам`яткою № 12 про подавання вагонів форми ГУ-45 вагони № 61117263, № 61118162 були подані 19.02.2021 о 15:45 год.

Повідомленням № 10 про закінчення вантажних операцій з вагонами позивач повідомив відповідача про закінчення вантажних операцій з вагоном № .02.2021 о 19:00 год.; згідно з Повідомленням № 14 про закінчення вантажних операцій з вагонами позивач повідомив відповідача про закінчення вантажних операцій з вагонами № 61474250, № 61474144, № .02.2021 о 19:00 год., а відповідно до Повідомлення № 15 про закінчення вантажних операцій з вагонами позивач повідомив відповідача про закінчення вантажних операцій з вагонами № 61117263 та № .02.2021 о 17:00 год.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач повідомив у встановленому порядку відповідача про закінчення вантажних операцій з вищевказаними вагонами, відповідачем було неправомірно зазначено в актах загальної форми ГУ-23 обставини щодо затримки вказаних вагонів з посиланням на інші причини та простоювання вагонів в очікуванні оформлення перевізних документів.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані відповідачем акти загальної форми ГУ-23 не можуть підтвердити вину вантажовласника у затримці вагонів.

Суд відхиляє як безпідставні та необґрунтовані доводи відповідача, викладені у відзиві та апеляційній скарзі, щодо відсутності своєї вини у затримці вагонів з посиланням на наявність заборони (№ЦЦТех-5/606 від 14.09.2017), оскільки, як вірно зазначає позивач, наявність технічних проблем з обміном інформацією у відповідача не дає йому підстав для стягнення з позивача плати за затримку вагонів.

У листі № ЦТЛ-19/603 від 01.06.2021, наданому у відповідь на претензію позивача, відповідач підтвердив, що в результаті уточнення даних вказану заборону було знято автоматично.

Доводи відповідача стосовно правомірності нарахування ним плати за користування вагонами за час фактичного перебування вагонів під час затримки на місцях загального користування, незважаючи на вищевикладені обставини щодо наявності заборони перевезення та її усунення, суд також вважає безпідставними, оскільки позивач, як вантажовласник, повідомив відповідача про закінчення вантажних операцій з вагонами, про що свідчать вищевказані Повідомлення № 10, № 14, № 15 про закінчення вантажних операцій з вагонами.

Судом обґрунтовано відхилено доводи відповідача щодо недоведеності позивачем неправомірності нарахування плати за користування вагонами, оскільки згідно з положеннями Правил № 113 плата вноситься за користування вагонами, а також у разі затримки вагонів під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці, тоді як після повідомлення позивачем про закінчення вантажних операцій з вагонами, правові підстави для затримки вагонів у відповідача були відсутні.

Посилання відповідача на зміну позивачем підстав позову, з урахуванням того, що позивач у відповіді на відзив зазначає про недотримання відповідачем вимог законодавства при складенні вищезазначених актів загальної форми, пам`яток про подавання вагонів тощо, суд також вважає необґрунтованими, оскільки підставою позову є неправомірне нарахування відповідачем плати за користування вагонами і протягом перебування справи у провадженні суду підстави позову позивачем не змінювались.

З огляду на вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем було правомірно нараховано плату за користування вагонами за час їх перебування на місцях загального користування під вивантаженням, а саме: за користування вагоном № 63738926 за період 16.02.2021 (16:45 год.) по 17.02.2021 (19:00 год.); за користування вагоном № 61474250 за період 16.02.2021 (16:45 год.) по 19.02.2021 (19:00 год.); за користування вагонами № 61474144 та № 61475026 за період 17.02.2021 (18:15 год.) по 19.02.2021 (19:00 год.); за користування вагонами № 61117263, № 61118162 за період 19.02.2021 (15:45 год.) по 20.02.2021 (17:00 год.) в загальній сумі 1 112,10 грн (без ПДВ) у відповідності до Таблиці 1 - Ставки плати за користування вантажними вагонами перевізника Розділу V Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 № 317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356, інша плата за користування вагонами була нарахована відповідачем неправомірно.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає наступне.

За змістом пунктів 2.6, 2.10 Правил розрахунків № 644 облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток (додаток 3), відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису). Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику. У випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, сума якого відображається в особовому рахунку платника. Усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і розрахунковим підрозділом, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.

Відповідно до п. 5.1 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України №04-5/601 від 29.05.2002 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею" облік використання коштів з особового рахунку ведеться на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами. Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (якщо вони не були включені у відомості плати за користування вагонами і контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і платника. Перевізні документи, відомості плати за користування вагонами і контейнерами, накопичувальні картки мають бути підписані уповноваженим працівником платника. У разі відмови від підписання зазначених документів станція складає акт загальної форми, додає його до відповідного документа та надсилає в ТехПД для списання грошей з особового рахунку. У разі незгоди платника з підставами або розміром нарахування він має право звернутися з претензією та/або позовом до залізниці з вимогою повернути у встановленому Статутом порядку на особовий рахунок зайво нараховану суму. Однак якщо платник підписує відомості плати за користування вагонами і контейнерами, накопичувальні картки тощо із запереченнями, зауваженнями чи застереженням, залізниця не має права списувати спірні суми із попередньої оплати; в такому разі спір має врегульовуватись платником безпосередньо зі станціями, які нарахували платежі, і ТехПД, що провадить розрахунки. У разі недосягнення домовленості стягнення коштів вирішується в претензійно-позовному порядку за позовом залізниці.

Як встановлено судом, Відомість № 25020004 плати за користування вагонами форми ГУ-46 позивач не підписував, а у передбачений договором строк звернувся до відповідача з претензією, в якій висловив свою незгоду із нарахованою відповідачем платою за користування вагонами.

Виходячи із встановлених судом обставин щодо затримки вагонів з вини залізниці, нарахування відповідачем плати за користування вагонами в сумі 18 557,30 грн без ПДВ (19 669,40 грн - 1 112,10 грн) є безпідставним.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України, якій також кореспондує частина друга статті 20 Господарського кодексу України.

Розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї норми зводиться до вимоги надати особі такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Європейський суд з прав людини вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту щодо стягнення з відповідача безпідставно списаної плати за користування вагонами з особового рахунку є ефективним, оскільки призведе до реального поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову частково.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про наявність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 в частині покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 830, 38 грн, виходячи з наступного.

Так, в обгрунтування апеляційної скарги про скасування рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 в частині покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 830, 38 грн відповідач зазначає про неспіврозмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг; представником позивача не зазначено в акті виконаних робіт часу, витраченого на надання послуг; витрати позивача не відповідають критерію реальності, а також розумності.

За приписами частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем зазначено попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести, у зв`язку із розглядом справи, а сааме: зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно складатимуть 9 000,00 грн.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн позивачем подано копії наступних документів: акт № 1про надання правової (правничої) допомоги згідно договору № 23/юр від 20.02.2021, видатковий касовий ордер від 02.11.2021, ордер серії КС № 201039,свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 08.10.2015 № 5445/10, витяг з договором про надання правової (правничої) допомоги № 23/юр від 20.02.2021.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Разом з тим, за приписами частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, в свою чергу, заперечував у суді першої інстанції проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та зазначив, що заявлений позивачем розмір вказаних витрат, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, є неспівмірним з ціною позову, а також виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг) та складністю справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані адвокатом послуги (виконані роботи) щодо вивчення договірної та іншої документації, матеріалів справи; юридичне консультування посадових осіб клієнта; визначення правової позиції не можна вважати такими, що були необхідними у зв`язку з розглядом цієї справи, виходячи зі змісту наявного в матеріалах справи акта № 1 про надання правової (правничої) допомоги згідно договору № 23/юр від 20.02.2021.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що у зв`язку з розглядом цієї справи необхідними були витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката щодо підготовки та подання до суду позовної заяви, а також відповіді на відзив.

За таких обставин, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 9 000,00 грн не є співмірними із ціною позову, складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі не відповідатиме критеріям розумності, необхідності, співмірності, справедливості і становитиме надмірний тягар для відповідача.

Зважаючи на характер спірних правовідносин, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, враховуючи малозначність цієї справи в розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, судом колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу має бути зменшено до 3 000,00 грн (за підготовку та подання до суду позовної заяви і відповіді на відзив).

З огляду на вищенаведене, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2 830,38 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для їх скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ "Українська залізниця" має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2022 у справі № 910/18070/21.

4. Матеріали справи № 910/18070/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова