ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2022 р. Справа№ 910/13551/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

при секретарі Гончаренку О.С.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 17.08.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20 (суддя Літвінова М.Є., повний текст рішення складено 19.01.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит"

до 1. Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

2. Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Каіс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Закрите акціонерне товариство "Виробничо - торгова фірма "Радосинь"

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» про визнання недійсним заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 08.6-02/67-24551 від 12.11.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 позов задоволено повністю. Визнано недійсним односторонній правочин - заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № 08.6-02/67-24551 від 12.11.2012, вчинену Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та направлену до Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс». Стягнуто з Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» 1 051 грн. 00 коп. - судового збору. Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» 1 051 грн. 00 коп. - судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 апеляційні скарги Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ», Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі № 910/13551/20 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі №910/13551/20 залишено без змін. Судовий збір за подання апеляційної скарги покладено на Закрите акціонерне товариство «Виробничо-торгової фірми «РАДОСИНЬ». Поновлено дію рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі № 910/13551/20.

Постановою Верховного Суду від 09.09.2021 касаційні скарги Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «Радосинь» та Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі № 910/13551/20 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з указаним позовом не доведено порушеного права та законних інтересів саме позивача у даній справі.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» задовольнити в повному обсязі, визнати недійсним односторонній правочин - заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог вих. №08.6-02/67-24551 від 12.11.2012, вчинену Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та направлену до Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс». Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- судом неправильно застосовано приписи ч. 7 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та помилково надано преюдиційний характер рішенню Господарського суду міста Києва від 12.12.2012 у справі №5011-34/12259-2012;

- висновки суду щодо наявності саме лише договорів факторингу не є підтвердженням в установленому порядку наявності факту порушення прав та інтересів ТОВ «ФК Еврокредит» - не відповідають встановленим обставинам справи;

- судом неправильно застосовано норми ст.609 ЦК України.

10.02.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/13551/20 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 14.02.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/13551/20 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

22.02.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

У період з 04.04.2022 по 08.04.2022 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 у справі №910/13551/20 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 20.04.2022 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2021 у справі №910/13551/20 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на 13.07.2022.

28.06.2022 до канцелярії суду від Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-2 заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні, зазначаючи зокрема наступне:

- з огляду на приписи ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини досліджені у справі №5011-34/12259-2012 є преюдиційними фактами у даній справі та свідчать про наявність підстав для відмови в позові;

- відповідач-2 вважає, що наявність саме лише договорів факторингу не є підтвердженням в установленому порядку наявності факту порушення прав та інтересів ТОВ «ФК Єврокредит» та зазначає, що ПАТ «Укрсоцбанк» було відступлене на користь ТОВ «ФК Єврокредит» право недійсної вимоги;

- з огляду на те, що зарахування зустрічних однорідних вимог відбулося 12.11.2012, то на даний час строки позовної давності сплинули.

08.07.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 відмовлено у задоволенні клопотання Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20 на 17.08.2022.

22.07.2022 до Північного апеляційного господарського суду від Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 копотання Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

В судове засідання 17.08.2022 з`явилися представники учасників справи та надали свої пояснення.

Представники апелянта підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представники відповідачів та третьої особи заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.04.2004 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником є відповідач 1 (кредитор) та Закритим акціонерним товариством «ВТФ «Радосинь» (позичальник) укладено договір № 02-23/182 про надання не відновлювальної кредитної лінії.

Відповідно до п. 1.1 якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, далі за текстом - «кредит», на умовах визначених договором та додатковими угодами.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника сторонами кредитного договору, у тому числі, укладено договори іпотеки № 05-12/692 від 23.04.2004 та №05-12/615 від 30.04.2004.

19.12.2005 Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - кредитор) та Українсько - американським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» (далі - новий кредитор) укладено договір уступки права вимоги виконання зобов`язань.

Як встановлено в п. 1.1 договору кредитор передає, а новий кредитор одержує право вимоги виконання юридичною особою за законодавством України Закритим акціонерним товариством «Виробничо-торгова фірма «Радосинь» ( далі - боржник - 1) зобов`язань за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №02-23/182 від 23.04.2004, укладеним між кредитором і боржником - 1 в частині погашення заборгованості, сплати штрафних санкцій та інфляційних збитків за прострочення виконання зобов`язань за вказаним договором.

Пунктом 1.5 договору відступлення права вимоги від 19.12.2005 сторони встановили, що Українсько-американське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» сплачує на користь первісного кредитора за отримані права відносно боржників 3 100 000, 00 гривень. У свою чергу, первісний кредитор зобов`язався передати права вимог до двох боржників, гарантувати їх дійсність та передати всі необхідні документи, що підтверджують ці вимоги.

За договором уступки права вимоги Українсько - американське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» перерахувало на користь Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 3 100 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 873 від 29.12.2005 у розмірі 1 100 000, 00 грн; № 875 від 29.12.2005 р у розмірі 1 000 000, 00 грн та № 876 від 29.12.2005 у розмірі 1 000 000, 00 грн.

31.01.2006 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та Українсько - американським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» укладено договір про відступлення вимог за договорами іпотеки № 05-12/692 від 23.04.2004 та № 05-12/615 від 30.04.2004.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.03.2006 у справі № 2а-920/06 первісного кредитора (як стягувача у виконавчому провадженні) було замінено на правонаступника - Українсько-американське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС».

05.04.2006 рішенням Деснянського районного суду міста Києва по справі № 2-315/1, стягнуто на користь Українсько - американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» борг з Закритого акціонерного товариства «ВТФ «Радосинь» та поручителя ОСОБА_1 1 902 423, 21 грн з ТОВ «Ніжинський», ЗАТ «ВТФ «Радосинь» та поручителя ОСОБА_1 1 800 607, 93 грн.

У межах виконавчого провадження, в якому Українсько - американське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» як правонаступник ПАТ «Уксоцбанк» було реалізовано нежилу будівлю загальною площею 2 911, 6 кв. м., що розташована за адресою: проспект Маяковського, 6 за ціною, що становить 7 200 000, 00 грн.

Під час виконавчого провадження по стягненню боргу на підставі виконавчих написів нотаріуса у квітні 2008 року було проведено прилюдні торги з реалізації предмету іпотеки - вказаної будівлі. Переможцем торгів стало ТОВ «Компанія «Феонікс», яке придбало будівлю за 7 200 000, 00 грн, з яких: 4 133 186, 80 грн перерахувало УАСП ТОВ «КАІС», що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 5644190 від 12.05.2008 та постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 5644423 від 12.05.2008.

Судом враховано, що рішеннями Господарського суду міста Києва від 17.06.2009 у справах №2/82, №2/83 та №2/84 визнано недійсними договори відступлення вимог за договорами іпотеки, укладені Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та Українсько-американським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС».

Постановою ВГСУ від 03.11.2010 у справі № 31/204 задоволено касаційну скаргу ЗАТ «ВТФ «Радосинь», скасовано Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.08.2010 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2010 у справі № 31/204, прийнято у справі № 31/204 нове рішення, яким позовні вимоги ЗАТ «ВТФ «Радосинь» задоволено повністю. Визнано недійсними результати торгів, проведені Відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мультисервіс» з реалізації належного Закритому акціонерному товариству «Виробничо - торгова фірма «Радосинь» майна - нежитлової будівлі площею 2911, 6 кв. м., літ «А», що знаходиться за адресою: місто Київ, пр.- кт Маяковського , буд. 6, оформлені протоколом № 2 від 16.04.2008.

У подальшому, переможцем недійсного аукціону - ТОВ «Компанія «Феонікс» направлено на Українсько-американське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» вимогу б/н від 04.09.2012 про повернення коштів, отриманих за недійсною угодою.

22.01.2013 та 29.01.2013 Українсько-американське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» здійснило повернення коштів розмірі 4 133 186, 80 грн на ТОВ «Компанія «Феонікс», якою придбано іпотечне майно ЗАТ «ВТФ «Радосинь» з прилюдних торгів, результати яких було скасовано.

12.11.2012 Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було направлено Українсько-американському спільному підприємству у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог у розмірі 3 100 000, 00 грн та 4 133 186, 80 грн. Відповідно до змісту правочину остаточний борг Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» перед Акціонерним товариством «Альфа-Банк» склав 1 033 186, 80 грн.

Звернувшись до суду з даним позовом про визнання недійсним заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зарахування зустрічних однорідних вимог № 08.6-02/67-24551 від 12.11.2012, в обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірний правочин суперечить вимогам статей 203 та 601 Цивільного кодексу України.

При первісному розгляді даної справи рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2021, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021, позов задоволено повністю.

Визнано недійсним односторонній правочин - заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог вих. № 08.6-02/67-24551 від 12.11.2012, вчинену Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та направлену до Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Каіс».

Однак, постановою Верховного Суду від 09.09.2021 касаційні скарги Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «Радосинь» та Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2021 у справі № 910/13551/20 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути заміненим іншою особою, у тому числі, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 Цивільного кодексу України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно зі статтею 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема у випадках встановлених договором або законом.

При цьому вимоги, які можуть бути зараховані, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов`язання.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

При цьому інститут заліку має на меті оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоча і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які становлять предмет взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, що виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням. У силу цього для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони.

Наведена правова позиція щодо застосування статті 601 Цивільного кодексу викладена зокрема у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 у подібних правовідносинах за матеріально-правовим регулюванням з даною справою.

Верховний Суд в постанові від 14.07.2020 у справі № 43/75-15/7 - б за заявою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредиторських вимог до боржника - Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «Радосинь» на суму 14 820 637, 94 грн виклав наступну правову позицію про застосування статей 216 та 601 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, за загальним правилом, наслідком недійсності правочину є повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану (двостороння реституція). Такий наслідок недійсності правочину зумовлює дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства загалом, які у цьому випадку полягають у недопущенні можливості порушення імперативних приписів актів цивільного законодавства, та інтересів учасників недійсного правочину - у збереженні кожним із них того, що було ним передано на виконання такого правочину. Проте такої рівноваги не буде досягнуто, коли повернути одержане за недійсним правочином не вбачається можливим. У цьому разі для забезпечення збереження справедливої рівноваги у дію вступає друга частина другого абзацу частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, яка і забезпечує збереження інтересів однієї із сторін - тієї, якій неможливо повернути передане нею майно за таким правочином, шляхом відшкодування вартості його за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому Верховний Суд врахував те, що як встановлено Господарським судом міста Києва в рішенні від 12.12.2012 у справі № 5011-34/12259-2012 повернення прав вимоги відступлених за договорами про відступлення права вимоги від 19.12.2005, а також про відступлення прав за договором іпотеки № 05-12/615 від 30.04.2004 та про відступлення прав за договором іпотеки № 05-12/692 від 23.04.2004, які є похідними від кредитних договорів і договорів іпотеки укладених між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» і Закритим акціонерним товариством «Виробничо-торгова фірма «Радосинь» було неможливим. У зв`язку з цим, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» здійснило зарахування вартості відступлених ним на користь Українсько-американського спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС» вимог на суму своїх грошових зобов`язань перед Українсько-американським спільним підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС», чим фактично припинив відповідні правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору та договорів іпотеки, стороною яких було Закрите акціонерне товариство «Виробничо-торгова фірма «Радосинь» зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Крім того, в постанові від 14.07.2020 у справі № 43/75-15/7- б Верховний Суд зазначив, що згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» №28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII).

Таким чином, у розумінні положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України однією із цілей цієї норми законодавець визначив, у тому числі, уникнення можливості різних висновків і тлумачень щодо наявних між сторонами обставин і правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, договори про відступлення прав вимоги, укладені між Українсько-американським спільним підприємством Товариством з обмеженою відповідальністю «КАІС» та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», є похідними від кредитних договорів, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, за цими договорами Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було відступлено права вимоги за вказаними кредитними договорами та договорами іпотеки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС».

З огляду на викладене, Верховний Суд вважав, що суди попередніх інстанцій правомірно покликалися на обставини встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 12.12.2012 у справі № 5011-34/12259-2012 як на преюдиціальні, оскільки вказані обставини безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, саме цим рішенням було відмовлено в стягненні з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 12 112 339, 84 грн у зв`язку з припиненням зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за кредитними договорами і похідними від них договорами іпотеки на підставі одностороннього правочину - заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 14.07.2020 у справі № 43/75-15/7-б дійшов висновку, що задоволення заяви Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредиторських вимог до боржника на суму 14 820 637 грн. 94 коп. призвело б до порушення принципу верховенства права та засад справедливості, добросовісності та розумності, оскільки, у разі задоволення таких вимог, вказане могло б призвести до стягнення з боржника грошових коштів за припиненими зобов`язаннями та до повторного набуття вигоди однією із сторін таких зобов`язань, і зокрема Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» чи його правонаступником в розмірі 3 100 000 грн, отриманих в 2005 році і не повернутих, з огляду на заяву Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Стосовно припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Ніжинський» у зв`язку з визнанням його банкрутом слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 609 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема, за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, у зв`язку з припиненням зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комбінат «Ніжинський» за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №02-23/207 від 30.04.2004р., неможливим є передання права вимоги по вказаному зобов`язанню.

Українсько-американське спільне підприємство Товариством з обмеженою відповідальністю «КАІС» (відповідач-2) у відзиві на апеляційну скаргу наголошував на тому, що Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» право недійсної вимоги, а в силу положень статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Судом враховано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19 зазначено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 Цивільного кодексу України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 Цивільного кодексу України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

За змістом статті 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Виходячи зі змісту вказаної норми, за загальним правилом, первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за те, що вимога, яку він передає, є дійсною. За умови, що відступлена вимога не є дійсною, то тягар негативних наслідків повинен покладатися на первісного кредитора - якщо в результаті цього в нового кредитора виникли збитки, то їх має відшкодувати йому первісний кредитор.

Недійсною є вимога, яка не має правової підстави: яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, який визнано судом недійсним; яка не належала цедентові (зокрема, якщо раніше була відступлена іншій особі) чи на момент відступлення вже припинила своє існування (на підставі належного виконання боржником свого обов`язку, новації, зустрічного зарахування однорідної вимоги тощо).

Відправляючи справу на новий розгляд, Касаційний господарський суд в своїй постанові від 09.09.2021 р. по справі № 910/13551/20 вказав, що «Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій поряд з цим відхилили доводи відповідача-1 про відсутність у позивача порушеного цим правочином права, оскільки позивачем доведено цей факт доданими до позовної заяви договорами факторингу та відповідними поясненнями».

Звернувшись до суду з даним позовом, ТОВ «ФК Еврокредит» зобов`язаний був довести, яким чином укладання оспорюваного договору зачіпають його права та законні інтереси, а суд в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність або відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача (в силу статті 74 ГПК України) є доведення (підтвердження) в установленому порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Водночас, відсутність у позивача прав чи обов`язків із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього права на захист, тобто права на звернення із цим позовом.

Отже, доводи відповідача-2 про те, що наявність саме лише договорів факторингу не є підтвердженням в установленому порядку наявності факту порушення прав та інтересів ТОВ «ФК Еврокредит», є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Водночас, договори про відступлення прав вимоги, укладені між Українсько-американським спільним підприємством Товариством з обмеженою відповідальністю «КАІС» та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», є похідними від кредитних договорів, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, за цими договорами Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було відступлено права вимоги за вказаними кредитними договорами та договорами іпотеки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАІС».

Таким чином, для вирішення цієї справи важливе значення мають обставини, встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 12.12.2012 у справі № 5011-34/12259-2012 як преюдиціальні, оскільки вказані обставини безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, саме цим рішенням було відмовлено в стягненні з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 12 112 339,84 грн у зв`язку з припиненням зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за кредитними договорами і похідними від них договорами іпотеки на підставі одностороннього правочину - заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відновлюючи записи про обтяження ПАТ «Укрсоцбанк» проігноровано судове рішення у справі № 5011-34/12259-2012 яким було встановлено, що повернення прав вимоги відступлених за договорами про відступлення права вимоги від 19.12.2005, а також про відступлення прав за Договором іпотеки №05-12/615 від 30.04.2004 та про відступлення прав за Договором іпотеки № 05-12/692 від 23.04.2004 було неможливим.

У зв`язку із неможливістю повернення права вимоги, ПАТ «Укрсоцбанк» здійснило зарахування вартості відступлених ним на користь УАСП TOB «КАІС» вимог на суму своїх грошових зобов`язань перед УАСП ТОВ «КАІС», що підтверджується заявою про зарахування та рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 5011-34/12259-2012 від 12.12.2012, чим фактично припинило відповідні правовідносини.

З вищевикладеного в сукупності вбачається, що до ПАТ «Укрсоцбанк» не могло повернутись право вимоги за кредитними договорами № 02-23/182 від 23.04.2004 та № 02-23/207 від 30.04.2004 та договорами іпотеки № 05-12/692 від 23.04.2004 та № 05-12/615 від 30.04.2004, оскільки ці права були відступлені УАСП ТОВ «КАІС», а після визнання недійсними відповідних договорів ПАТ «Укрсоцбанк» не повернуло собі відповідні права вимоги, а отримало їх компенсацію, шляхом зарахування зустрічних грошових вимог.

Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, незважаючи на вказане, у листопаді 2018 р. за заявами ПАТ «Укрсоцбанк» та на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що прийняті на підставі дублікатів договорів іпотеки, були внесені записи про іпотеку.

Крім того, не зважаючи на припинення зобов`язань, 05.06.2019 р. ПАТ «Укрсоцбанк» укладає з ТОВ «ФК Єврокредит» два договори факторингу - договір факторингу № 002-F/19-USB (відповідно до якого позивач набув права грошової вимоги за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 02-23/182 від 23.04.2004 р. та договорами забезпечення основного зобов`язання (іпотеки/застави/поруки), а також, права грошової вимоги за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 02-24/351 від 21.07.2004 р. та договорами забезпечення основного зобов`язання (застави); та договір факторингу № 003-F/19-USB (відповідно до якого позивач набув права грошової вимоги за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 02-23/207 від 30.04.2004 р. та договорами забезпечення основного зобов`язання (іпотекою/порукою).

Підсумовуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав недоведення позивачем при зверненні до суду з даним позовом порушеного права та законних інтересів саме позивача у даній справі.

Щодо позовної давності в даній справі суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідач - 2 у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що з огляду на те, що зарахування зустрічних однорідних вимог відбулося 12.11.2012, то на даний час строку позовної давності сплинули. На вказаному відповідач - 2 та третя особа також наголошували під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Однак, з огляду на висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, то відповідні заяви та доводи стосовно застосування строку позовної давності не підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Єврокредит" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13551/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/13551/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 29.08.2022.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов