ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2022 р. Справа№ 910/8115/19 (910/13492/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Отрюха Б.В.

Гарник Л.Л.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника НЕК "Укренерго" адвоката Яковченко Р.Г.,

представника ТОВ "Ай-Тек Україна" адвоката Лєшкова Г.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 16.02.2022 (повний текст складено 17.02.2022, суддя Івченко А.М.)

у справі №910/8115/19 (910/13492/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зв`язоктехсервіс" в особі ліквідатора Шевцова Євгена Вікторовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ай-Тек Україна",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про визнання договору недійсним,

в межах справи № 910/8115/19

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Систем пауер інжиніринг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зв`язоктехсервіс" (код 32829329)

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/8115/19 за заявою ТОВ "Систем Пауер Інжиніринг" до ТОВ "Зв`язоктехсервіс" про банкрутство на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду міста Києва від 03.03.2021.

У листопаді 2020 в межах вказаної справи про банкрутство ПрАТ ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Зв`язоктехсервіс" арбітражний керуючий Шевцов Євген Вікторович звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ "Ай-Тек Україна" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 01.07.2016 № 01/07.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2022 у справі №910/8115/19 (910/13492/21) відмовлено повністю у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Зв`язоктехсервіс" в особі ліквідатора Шевцова Є.В. про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 01.07.2016 № 01/07, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зв`язоктехсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ай-Тек Україна".

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, третя особа звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.02.2022 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги і визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 01.07.2016 № 01/07, укладений між ТОВ "Зв`язоктехсервіс" та ТОВ "Ай-Тек Україна".

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що оспорюваний договір не є договором факторингу, а відтак застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16. Крім того, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, не врахувавши, що позов ліквідатора ґрунтується на загальних нормах цивільного законодавства, а саме ст.ст. 203, 215, 227, ч. 3 ст. 1079 Цивільного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", п. 11 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Додатково скаржник зазначив, що за результатами розгляду позову суд першої інстанції прийняв ухвалу а не рішення, чим порушив вимоги частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/8115/19 (910/13492/21); розгляд справи призначено на 21.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 розгляд справи відкладено на 30.08.2022 та зобов`язано арбітражного керуючого Шевцова Євгена Вікторовича надати Північному апеляційному господарському суду для огляду в судовому засіданні оригінал та належним чином засвідчену копію договору про відступлення права вимоги від 01.07.2016 № 01/07, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Зв`язоктехсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ай-Тек Україна".

В судовому засіданні 30.08.2022 відповідач подав суду для огляду оригінал договору про відступлення права вимоги від 01.07.2016 № 01/07.

Суд дослідив оригінал договору про відступлення права вимоги від 01.07.2016 № 01/07 та ухвалив залучити до матеріалів справи копію вказаного договору.

В судовому засіданні 30.08.2022 було оголошено перерву до 06.09.2022.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

З позову ліквідатора вбачається, що Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (правонаступником якого є ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго") і ТОВ "Зв`язоктехсервіс" укладено договір підряду від 14.12.2011 № 335/01-11, згідно з п. 1.1 якого (з урахуванням додаткової угоди від 27.12.2013 № 9) ТОВ "Зв`язоктехсервіс" (генпідрядник) зобов`язався у 2011-2014 роках власними або залученими силами з власних матеріальних ресурсів на підставі наданої ДП "НЕК "Укренерго" (замовником) проектно-кошторисної документації виконати та здати замовнику в установлений цим договором строк закінчені роботи - об`єкт будівництва, а замовник - надати генпідрядникові фронт робіт, передати проектно-кошторисну документацію та іншу необхідну дозвільну документацію, прийняти виконані роботи та оплатити їх в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 3.3 вказаного договору підряду (в редакції додаткової угоди від 25.03.2014 № 10) загальна ціна робіт (об`єкта будівництва) складає 96724452,56 грн (з ПДВ).

Господарським судом міста Києва розглядається справа № 910/27184/14 за позовом ТОВ "Зв`язоктехсервіс" до ДП "НЕК "Укренерго" про стягнення заборгованості за Договором підряду.

Згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2020 у справі №910/27184/14 здійснено заміну позивача у справі - ТОВ "Зв`язоктехсервіс" його правонаступником - ТОВ "Ай-Тек Україна" на підставі укладеного останнім з ТОВ "Зв`язоктехсервіс" договору про відступлення права вимоги за Договором підряду від 01.07.2016 № 01/07.

Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Як підтверджено матеріалами справи, 01.07.2016 між ТОВ "Зв`язоктехсервіс" (Первісний кредитор) та ТОВ "Ай-Тек Україна" (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №01/07 (далі - Договір відступлення, оспорюваний договір), відповідно до умов якого на користь останнього відступлено за плату (сума продажу - 1000000 грн) право вимоги за Договором підряду № 335/01-11 від 14.12.2011, який був укладений між ДП "Національна енергетична компанія "Укренерго" та ТОВ "Зв`язоктехсервіс" (Право вимоги).

Так, у пункті 2.1 договору відступлення сторони узгодили предмет договору, а саме в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі Первісний кредитор зобов`язується відступити Новому кредиторові Право вимоги, а Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору Суму продажу. Новий кредитор набуває право на отримання від Боржника усієї суми Боргу та право на отримання будь-яких інших сум, що виникнуть у майбутньому з Права вимоги. Сторони розуміють та погоджуються з тим, що операція відступлення права вимоги не є операцією факторингу.

Відповідно до п. 2.2 договору відступлення Право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора з моменту підписання Сторонами даного договору.

Згідно з п. 2.3 договору відступлення з моменту переходу Права вимоги від Первісного кредитора до Нового кредитора, Новий кредитор набуває всіх прав позивача щодо стягнення з Боржника Боргу та інших грошових сум, що випливають із Права вимоги,в судовому порядку.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні підстави щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини першої статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно статті 1048 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно частини першої статті 6 названого Закону фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 Цивільного кодексу України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та триманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.03.2021 по справі № 906/1174/18 дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 Цивільного кодексу України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Як встановлено вище, за оспорюваним договором від 01.07.2016 № 01/07 відступлено права вимоги за Договором підряду, яке переходить до Нового кредитора з моменту підписання договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що предметом спірного договору є відступлення права вимоги до третьої особи (замовника за договором підряду) за плату (купівля-продаж). Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір не є договором факторингу.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Колегія судів відхиляє аргументи скаржника про те, що судом першої інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, оскільки при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд послався на норми права та зробив відповідні висновки з їх застосування, які подібні до правових висновків, що викладені у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18.

Звертаючись із даним позовом, позивач вважав, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а відтак при його укладенні були порушені норми цивільного законодавства, що врегульовують факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 Цивільного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", п. 11 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

При розгляді даної справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір не є договором факторингу, відтак і відсутні підстави стверджувати про його суперечність зазначеним вище нормам цивільного законодавства, у зв`язку з чим відсутні і підстави для визнання такого договору недійсним.

Інші підстави для визнання оспорюваного договору позивачем не наведені, а судом першої інстанції та апеляційним судом під час розгляду справи не встановлені.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 42 КУзПБ, не врахувавши, що позов ліквідатора ґрунтується на загальних нормах цивільного законодавства, а також про порушення норм процесуального права - ст. 7 КУзПБ, колегія суддів зазначає наступне.

З 21.10.2019 було введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства

Статтею 42 КУзПБ, яка є частиною цивільного законодавства, визначено додаткові, спеціальні підстави, за існування яких правочин, що укладений особою, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути поставлений під сумнів та визнано в судовому порядку недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Вказаною нормою чинного законодавства встановлені умови, за настання яких правочин боржника може бути визнаний недійсним - якщо правочин завдав збитків боржнику або кредиторам.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що арбітражний керуючий має право звертатись із вимогою про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, відтак встановив про подання позову ліквідатором боржника поза строками, визначеними ст. 42 КУзПБ.

Погоджуючись із доводами апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції в даному випадку помилково застосував норму ст. 42 КУзПБ до спірних правовідносин, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи, що оспорюваний договір укладено сторонами 01.07.2016, а КУзПБ введено в дію з 21.10.2019, то норми такого Кодексу не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до порушення норм матеріального права, оскільки застосовано закон, який не підлягає застосуванню.

Згідно частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Згідно пункту 1 частини першої статті 232 ГПК України рішення та ухвали суду є одними із видів судових рішень.

Відповідно до частини 2 статті 277 ГПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Обов`язкові підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення встановлені ч. 3 ст. 277 ГПК України.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Сутяжник проти Росії" зроблено висновок про те, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму.

Під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі "Салов проти України").

Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі "Волчлі проти Франції", "ТОВ "Фріда" проти України").

Аналіз наведеного свідчить, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скасування судового рішення лише з підстав встановлення факту процесуального порушення, яке жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення є нічим іншим ніж проявом правового пуризму.

З наведеного убачається, що сам по собі неправильний вибір судом того чи іншого виду судових рішень (ухвали чи рішення) для їх ухвалення за результатами розгляду відповідних заяв, в цьому випадку, не змінює їх змісту, мотивів з яких виходив суд під час їх ухвалення та не впливає на законність ухвалених рішень, а тому вказане не може бути самостійною підставою для їх скасування.

Разом з тим, в даному випадку, порушення судом першої інстанції норм матеріального права (ст. 42 КУзПБ) також не призвели до ухвалення неправильного рішення по суті спору, оскільки правомірно застосовано інші норми цивільного законодавства, що врегульовують факторингові операції, а відтак не можуть бути визнані колегією суддів як підстава для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2022 у даній справі - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.02.2022 у справі № 910/8115/19(910/13492/21) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.09.2022.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді Б.В. Отрюх

Л.Л. Гарник