ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1299/22

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання К.С. Пірожковій

за участю представників:

від позивача Скиба С.С.,

від відповідача Лунгул Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства Дніпроазот до Акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Одеська залізниця АТ Укрзалізниця про стягнення 162280,80 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Дніпроазот звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Регіональної філії Одеська залізниця АТ Укрзалізниця про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу в сумі 162280,80 грн., посилаючись на наступне.

12 грудня 2021 року зі станції Запоріжжя - Кам`янське Придніпровської залізниці від вантажовідправника Акціонерного товариства Дніпроазот Регіональною філією Придніпровська залізниця AT Укрзалізниця (Придніпровська залізниця) до перевезення був прийнятий вантаж карбамід, для його відправлення на станцію до перевезення на станцію Чорноморська (експорт для ТІС) Одеської залізниці вантажоодержувачу - Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями ТРАСІНВЕСТСЕРВІС. Дата та факт прийняття вантажу до перевезення підтверджується залізничною накладною № 46312542 та відомостями в ній (у графі 56). Вантаж, як зазначає позивач, який був прийнятий 12.12.2021 р. і перевозився згідно залізничної накладної № 46312542, повинен був прибути на ст. Чорноморська через 3 (три) доби, а саме - 15.12.2021 р. Проте, як стверджує позивач, зазначений вантаж прибув на станцію Чорноморська Одеської залізниці на адресу вантажоодержувача TOB ТІС лише 26.12.2021 р. (у графі 51).

Наразі позивач посилається на п. 41 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. № 457, за яким залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами обчислення термінів доставки вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.1 1.2000 р. № 644 (надалі - Правила № 644), виходячи з технічних можливостей залізниць.

Згідно з підпунктом 1.1.1 пункту 1.1 Правил № 644 у разі перевезення вантажною швидкістю маршрутними відправками термін доставки вантажу обчислюється виходячи з 1 доби на кожні повні та неповні 320 км, а згідно з п. 1.2 Правил № 644 термін доставки вантажу визначається виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Так, позивач зазначає, що відповідно до залізничної накладної № 46312542 відстань перевезення складає 582 км (у графі 30), а провізна плата сплачена в розмірі 540 936,00 грн. (у графі 34). У відповідності до пункту 2.1 Правил № 644 обчислення термінів доставки вантажу обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах.

Разом з тим позивач зауважує, що пунктом 2.4 наведених Правил № 644 встановлено, що терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються, зокрема, на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу. Про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції (п. 2.9 Правил № 644).

Відтак, з огляду на вищевикладене, позивач стверджує, що вантаж за залізничною накладною № 46312542 був доставлений до станції призначення Чорноморська Одеської залізниці з простроченням в 10 діб.

Так, позивач вказує, що п. 116 Статуту передбачено, що за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадян-суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири доби і більше діб.

Таким чином, у зв`язку з порушенням строку перевезення (доставки) вантажу по залізничній накладній № 46312542 позивачем нараховано штраф у розмірі 162280,80 грн., розрахунок якого додано до позову.

При цьому, як наголошує позивач, вантажоодержувач ТОВ з іноземними інвестиціями ТРАСІНВЕСТСЕРВІС право на пред`явлення претензії та позову передав АТ Дніпроазот, про що відповідно до положень ст. 133 Статуту в графі 9 залізничної накладної № 46312542 зроблено переуступний запис, який засвідчено підписами генерального директора ТОВ „ТІС і головним бухгалтером ТОВ „ТІС та скріплено печаткою ТОВ „ТІС.

Також позивач додає, що користуючись, наданим правом на пред`явлення претензії та позову позивач, 11.02.2022 р. направив на адресу відповідача претензію № 016/34/М від 11.02.2022 р. з вимогою про сплату штрафу за прострочення доставки вантажу, у розмірі 162 280,80 грн. Проте, як зазначає позивач, станом на дату пред`явлення позову, відповідач штраф не сплатив та відповідь на претензію не надав.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.06.2022 р. вказану позовну заяву Акціонерного товариства Дніпроазот залишено без руху, оскільки позивачем до позовної заяви не додано доказів того, що Регіональна філія Одеська залізниця АТ Укрзалізниця () має статус юридичної особи, а відтак відповідно до положень ГПК України може бути відповідачем в господарському процесі.

11.07.2022 р. від Акціонерного товариства Дніпроазот до господарського суду Одеської області надійшла заява про усунення недоліків (вх. № 12810/22), в якій позивачем зазначено, що АТ Дніпроазот помилково у тексті позовної заяви зазначило відповідача, як Регіональна філія Одеська залізниця Акціонерного товариства Укрзалізниця () замість правильного визначення та назви відповідача, а саме: Акціонерне товариство Українська залізниця (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії Одеська залізниця Акціонерного товариства Українська залізниця (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19, код СДРПОУ 40081200).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.07.2022 р. позовну заяву Акціонерного товариства Дніпроазот прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1299/22 за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 08.08.2022 р.

26.07.2022 р. від позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

27.07.2022 р. відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що вважає позовні вимоги необґрунтованими з наступних підстав. Відповідач звертає увагу суду, що згідно пунктів 22, 23 Статуту залізниць України за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Також відповідач зазначає, що відповідно до пункту 41 Статуту залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Відповідач наголошує, що відповідно до пункту 2.9 Правил про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

При цьому відповідач зазначає, що залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо порушення сталося внаслідок стихійного лиха або з інших, не залежних від залізниці обставин. Наразі відповідач вказує, що відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/420/2012 від 04.04.2012 р. нарахування штрафу за несвоєчасну доставку вантажу здійснюється в залежності від кількості повних прострочених діб, але не менш ніж двох діб.

Окрім того, відповідач наголошує, що Пунктом 8 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 р. передбачено, що оформлення видачі вантажу засвідчується календарним штемпелем станції у відповідній графі накладної. При цьому відповідач звертає увагу, що згідно з абзацом 2 пункту 8 вказаних Правил датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці або дата подачі вагона під вивантаження, якщо воно здійснюється одержувачем на місцях загального або не загального користування. А відповідно до п. 2.9 Правил № 644 у разі затримки вантажу в процесі перевезення термін доставки збільшується на термін: виконання митних та інших адміністративних правил; тимчасової перерви в перевезенні, яка трапилася не з вини залізниці; необхідний для ветеринарного огляду та напування тварин; вивантаження зайвої маси, виправлення навантаження або упаковки, а також на перевантаження, які трапилися з вини відправника; інших затримок, які трапились з вини відправника чи одержувача. Про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

Між тим, відповідач зазначає, що в п. 3.11 роз`яснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею зазначено, що згідно з пунктом в статті 130 Статуту належним доказом прострочення доставки вантажу залізницею є накладна. Доказом затримки, яка трапилася з вини відправника чи одержувача, що дає право залізниці на збільшення терміну доставки вантажу відповідно до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів, є відмітка у перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції і календарним штемпелем. Тому відсутність такої відмітки на накладній позбавляє залізницю права на збільшення терміну доставки вантажу.

Відповідач наголошує, що залізницею було прийнято до перевезення вантаж на адресу одержувача TOB ТІС, станція призначення Чорноморська Одеської залізниці, за перевізною накладною з відомостями вагонів від 12.12.2021 р. № 46312542 (59 вагонів). При цьому відповідач звертає увагу суду, що в залізничній накладній №46312542 в графі 49 було проставлено відмітку про складання акту про збільшення терміну доставки вантажу на 15 діб.

Між тим, відповідач зазначає, що на ст. Користовка було складено акт загальної форми № 923 про перерву в перевезенні, не з вини залізниці, внаслідок введення карантину згідно Постанови КМУ від 11.03.2020 №211, статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, а також дії конвенційних заборон. Поїзд №3301 (4) та виданий наказ №85 від 25.12.2021 про затримку поїзда №3301 на ст. Яковлевка.

27.07.2022 р. відповідачем було подано до суду заяву, відповідно до якої останній просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 95% від суми, яка підлягає стягненню. В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначає, що основне зобов`язання з перевезення вантажу відповідачем виконано в повному обсязі, доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності позивача чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, матеріали справи № 916/1299/22 не містять. Окрім цього, відповідач повідомляє, що на теперішній час він знаходиться у скрутному економічному стані. На підтвердження такого становища відповідач надає копію витягу із проміжної скороченої консолідованої фінансової звітності Акціонерного товариства Українська залізниця станом на 30.06.2021 року, що, на думку відповідача, підтверджує наявність сукупного збитку відповідача за наслідками здійснення господарської діяльної за перше півріччя 2021 року у розмірі 1408298 тис. грн. При цьому відповідач зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан із 24 лютого 2022 року, строком на 30 діб, а у подальшому строк дії воєнного стану було продовжено Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 та від 17.05.2022 № 341/2022. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин з 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Між тим, відповідач наголошує, що Акціонерне товариство Українська залізниця, є стратегічно важливим підприємством залізничного транспорту, яке на теперішній час здійснює вантажні, пасажирські перевезення, в тому числі перевезення військових пасажирів та військових вантажів. Крім того, починаючи з 24.02.2022 р. Акціонерне товариство Українська залізниця несе мільйонні збитки щоденно в зв`язку зі здійсненням десятків евакуаційних рейсів, проїзд в яких є безкоштовним; пошкодженням та відповідним відновленням, втратою майна в зв`язку із бойовими діями на території України; критичним зменшенням обсягів вантажних перевезень в зв`язку із бойовими діями на території України і як наслідок катастрофічно різким зменшенням доходних надходжень.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач зазначає, що стягнення з нього значних сум штрафів загрожує стратегічно важливому товариству зривом відповідних перевезень військових вантажів та пасажирів, перевезенню гуманітарних вантажів, для забезпечення медикаментами та продовольством цивільного населення в окремих регіонах України, ремонтів пошкоджених рухомого складу та інфраструктури, що у свою чергу в умовах воєнного стану може призвести до загибелі тисяч військовослужбовців Збройних Сил України та цивільних осіб до масштабних та незворотних негативних наслідків для держави Україна.

08.08.2022 р. від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується із доводами, викладеними відповідачем у відзиві на позов. Зокрема, позивач стверджує, що у відзиві відповідачем зазначено, що залізницею було прийнято до перевезення вантаж від AT Дніпроазот на адресу одержувача ТОВ ТІС, станція Чорноморська Одеської залізниці, за перевізною накладною з відомостями вагонів від 12.12.2021 № 46312542 (59 вагонів). В залізничній накладній № 46312542 в графі 49 було проставлено відмітку про складання акту про збільшення терміну доставки вантажу на 15 діб. Так, на думку позивача, помилковими є посилання відповідача на п. 3.11 роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 р. Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею про те, що проставлення відмітки у провізних документах, яка завіряється підписом працівника станції і календарним штемпелем, є безумовною підставою для збільшення терміну доставки вантажу.

Позивач звертає увагу, що відповідно до п. 2.9 Правил № 644 у разі затримки вантажу в процесі перевезення термін доставки збільшується на термін: виконання митних та інших адміністративних правил; тимчасової перерви в перевезенні, яка трапилася не з вини залізниці; необхідний для ветеринарного огляду та напування тварин; вивантаження зайвої маси, виправлення навантаження або упаковки, а також на перевантаження, які трапилися з вини відправника; інших затримок, які трапились з вини відправника чи одержувача. Окрім того позивач наголошує , що про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

При цьому позивач наголошує, що в п. 3.11 роз`яснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 р. Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею зазначено, що згідно з пунктом в статті 130 Статуту належним доказом прострочення доставки вантажу залізницею є накладна. Доказом затримки, яка трапилася з вини відправника чи одержувача, що дає право залізниці на збільшення терміну доставки вантажу відповідно до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів, є відмітка у перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції і календарним штемпелем. Тому відсутність такої відмітки на накладній позбавляє залізницю права на збільшення терміну доставки вантажу. Так позивач наголошує, що із залізничної накладної від 12.12.2021 р. № 46312542, вбачається, що затримка вантажу сталася не з вини відправника (АТ Дніпроазот) і не з вини одержувача (TOB ТІС), а тому зроблена залізницею відмітка на залізничній накладній від 12.12.2021 р. № 46312542, не надає право залізниці на збільшення терміну доставки вантажу відповідно до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів, і застосування правової позиції, викладеної у п. 3.11 роз`яснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 р. Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею до спірних відносин між позивачем та відповідачем є безпідставним і необґрунтованим. Позивач зазначає, що аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.12.2019 р. по справі № 910/3745/19, згідно якої посилання відповідача на збільшення терміну доставки вантажу у відповідності до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажу спростовуються судом з огляду на те, що жодних актів, на які міститься посилання у накладних (графа 49 - відмітки залізниці) відповідачем суду не надано, а також відповідачем не надано жодного доказу, який би підтвердив, що за такими накладними саме відправником або одержувачем допущено порушення, яке призвело до затримки доставки вантажу.

При цьому позивач звертає увагу на те, що графа 49 залізничної накладної від 12.12.2021 р. № 46312542 не містить жодної з причин затримки вантажу на шляху прямування згідно п. 2.9 Правил № 644 та їх підтвердження не додано, а також в графі 49 залізничної накладної від 12.12.2021 р. № 46312542 відсутні відомості про початок та кінець затримки, що у свою чергу додатково вказують на відсутність дійсних та підтверджених у встановленому порядку підстав збільшення залізницею терміну доставки вантажу. Між тим позивач наголошує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду від 02.12.2019 р. по справі № 910/3745/19, проставлення відмітки у провізних документах, яка завіряється підписом працівника станції і календарним штемпелем не звільняє відповідача від обов`язку довести ті обставини, на які останній посилається в підтвердження своїх заперечень проти позову, у даному випадку, обставини наявності підстав у розумінні пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажу для збільшення терміну доставки вантажу. Однак, як свідчать матеріали справи, на думку позивача, відповідачем не надано жодних документів на підтвердження наявності підстав для збільшення терміну доставки вантажу, відтак доводи відповідача про збільшення терміну доставки вантажу у зв`язку із проставленням відмітки у провізних документах, яка завірена підписом працівника станції і календарним штемпелем, є незаконними та необґрунтованими, а позовні вимоги про стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 на підставі ст. 116 Статуту, є правомірними.

Щодо тверджень відповідача про відсутність його вини у простроченні доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 та щодо оформлення акту загальної форми № 923, позивач зазначає наступне. Позивач наголошує, що відповідно до п. 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 р. р. № 334, та ст. 129 Статуту залізниць України акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача під час залізничного перевезення. Позивач зазначає, що згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.04.2022 у справі № 905/829/21, належним і допустимим доказом на підтвердження факту настання відповідних подій - затримок вагонів на станції - є акт загальної форми ГУ-23, складений згідно з додатком № 6 до Правил користування вагонами і контейнерами. Однак, як наголошує позивач, в порушення вимог п. 8 Правил користування вагонами та контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 р. № 113 (далі - Правила № 113), та відомостей згідно додатку № 6 до Правил № 113, в Акті загальної форми не вказано ні дату, ні час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери, також відсутній номер залізничної накладної, найменування станції відправлення та станції призначення, та найменування вантажу, тобто вказаний акт загальної форми не може слугувати доказом затримки вантажу не з вини залізниці, оскільки, судячи із даних, викладених у ньому, взагалі не пов`язаний із перевезенням вантажу, який був оформлений залізничною накладною № 46312542. При цьому позивач наголошує, що акт загальної форми № 923 не містить даних про фактичну причину затримки, а відомості, вказані залізницею у графі Опис обставин, що викликали складання акту про перерву в перевезенні, не з вини залізниці, внаслідок введення карантину згідно Постанови КМУ від 11.03.2020 р. 211 статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, а також дії конвенційних заборон. Поїзд № 3301 (4) Наказ № 85 не можуть братися до уваги як підтвердження наявності причин затримки вагонів, передбачених у п. 2.9 Правил, не з вини залізниці, оскільки такі абстрактні обставини, як введення карантину згідно Постанови КМУ від 11.03.2020 р. № 211 та статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні чи невизначені конвенційні заборони, не можуть вважатися фактичними чи об`єктивними причинами прострочення доставки саме вантажу, який був оформлений залізничною накладною № 46312542.

Крім того, позивач наголошує, що, посилаючись на введення карантину згідно Постанови КМУ від 11.03.2020 р. та статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, відповідач, не звернув увагу також на те, що вказані нормативні акти не передбачають карантин як обставину, яка унеможливлює доставку вантажів або як безумовну причину для затримки вантажів не з вини залізниці. Зокрема, ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, передбачено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати. До того ж, у постанові від 25.01.2022 р. у справі № 904/3886/21 Верховний Суд вказав наступне: Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс- мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Таким чином, на думку позивача, залізниця зобов`язана була довести існування форс-мажорних обставин, які вплинули на строк доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 (у разі їх наявності). Проте, як зазначає позивач, жодного належного підтвердження існування форс-мажорних обставин відповідач не надав, а відтак введення карантину не може слугувати обставиною, яка підтверджує затримку вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 не з вини залізниці.

Відтак, на думку позивача, крім введення карантину, в якості обставин, що викликали затримку доставки вагонів, відповідачем зазначені конвенційні заборони. Однак, акт загальної форми № 923 не містить жодної інформації про конкретні конвенційні заборони, які нібито спричинили затримку вантажу, про їх вплив на доставку конкретного вантажу, а також наявність таких конвенційних заборон не підтверджено відповідачем жодними належними доказами. Відтак, саме посилання на конвенційні заборони, на думку позивача, не є обставиною, яка підтверджує затримку вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 не з вини залізниці та спростовує їх існування, з огляду на недоведеність. При цьому, саме по собі запровадження конвенційних заборон відповідно до п. 31 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 та ст. 29 Статуту, на думку позивача, впливає лише на приймання вантажів до перевезення, але не строки перевезення вантажів. При цьому позивач звертає увагу, що вантаж був прийнятий до перевезень без будь-яких зауважень та попереджень про те що можуть бути ведені конвенційні заборони, відтак посилання на конвенційні заборони не є належним доказом подовження строку доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. №46312542.

Крім цього, на думку позивача, позиція відповідача є суперечною з огляду на подання клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій у справі № 916/1299/22, зміст якого фактично свідчить про визнання правомірності позовних вимог позивача.

08.08.2022 р. від позивача надійшли до суду заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій. Позивач зазначає, що, основне зобов`язання щодо доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 відповідач хоча і виконав, проте неналежним чином, допустивши суттєве порушення строком у 10 діб. При цьому, позивач наголошує, що порушення відповідачем термінів доставки вантажів є систематичним та носить значний характер, про що свідчить велика кількість судових справ, предметом розгляду яких є стягнення неустойки з АТ Укрзалізниця за порушення термінів доставки. Також позивач додає, що порушення відповідачем строку доставки вантажу у даній справі є значним, оскільки прострочення складає 10 діб. за таке порушення нараховано та заявлено до стягнення штраф у максимальному розмірі - 30 відсотків провізної плати. Наразі позивач наголошує, що відповідачем належним чином не обґрунтовано причин неналежного виконання зобов`язання, не надано жодних доказів на підтвердження існування таких причин, натомість відповідач обмежився загальними виразами, як-то внаслідок карантину та конвенційних заборон, що не може бути враховано судом з огляду на їх недоведеність. Окрім того, позивач наголошує, що нарахований штраф за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 не є надмірним чи завищеним, оскільки нарахований відповідно до законодавства України (ст. 116 Статуту).

При цьому, позивач вважає, що доводи відповідача про введення воєнного стану та стратегічну важливість підприємства відповідача є спекулятивними, оскільки:

- прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 відбулося протягом грудня 2021, тобто до введення воєнного стану;

- саме по собі введення воєнного стану не впливає на правовідносини між позивачем та відповідачем.

При цьому позивач наголошує, що відповідачем не додано достовірної інформації щодо його скрутного фінансового стану, копія витягу із проміжної скороченої консолідованої фінансової звітності не є належним доказом майнового стану відповідача, оскільки стосується АТ Українська залізниця в загальному, а не АТ Українська залізниця в особі регіональної філії Одеська залізниця АТ Укрзалізниця, а також не є актуальною, ані станом на заявлений період порушення, ані на сьогодні. Позивач наголошує, що відповідач не обґрунтував та не надав доказів того, що сплата штрафу по справі №916/1299/22 призведе до неможливості здійснювати ним функції з перевезення вантажів та пасажирів та яким чином може призвести до загибелі тисяч військовослужбовців ЗСУ та цивільних осіб, до масштабних та незворотних негативних наслідків для держави України, а також відповідач, на думку позивача, не зазначив, яким чином недоотримання з бюджетів усіх рівнів понад 500 млн. грн. компенсації за перевезення пільговиків впливає на стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 та якими доказами це підтверджується.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.08.2022 р. розгляд справи № 916/1299/22 відкладено на 29.08.2022 р.

11.08.2022 р. від відповідачем подано до суду письмові пояснення, в яких відповідач з посиланням на відповідну судову практику просить суд зменшити розмір штрафних санкції на 95% від суми, що підлягає стягненню.

22.08.2022 р. від позивача до суду надійшли заперечення проти пояснень відповідача в порядку ч. 5 ст. 161 ГПК України, у яких позивач заперечує проти зменшення штрафних санкцій за прострочення доставки вантажу з огляду на таке. Позивач вважає, що доводи відповідача про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 ґрунтуються суто на підставі повномасштабної військової агресії проти України та відповідним зменшенням доходів від здійснення своєї основної підприємницької діяльності. Однак, позивач відзначає, що збройна агресія РФ наклала відбиток на усю сферу господарської діяльності та внесла корективи у роботу майже всіх підприємств країни, у зв`язку із чим доходи останніх від здійснення підприємницької діяльності є мінімальними. При цьому позивач зазначає, що у зв`язку із військовою агресією РФ він позбувся можливості безпечно та належним чином забезпечувати власну виробничо-господарську діяльність необхідними ресурсами і матеріалами та перспектива відновлення такого забезпечення найближчим часом не вбачається. Окрім того позивач зазначає, що з метою недопущення аварійних ситуацій, які можуть призвести до техногенної катастрофи Акціонерного товариства Дніпроазот видано наказ від 25.02.2022 р. № 198 Про простій в АТ Дніпроазот. Тож, у зв`язку із збройною агресією РФ та введенням простою на АТ Дніпроазот, підприємство позивача фактично не здійснює виробничо-господарську діяльність та не отримує доходи від власної діяльності, при цьому так само забезпечує робочі місця згідно чинного законодавства України та несе чималі поточні витрати. При цьому позивач наголошує, що він є приватним підприємством та не може розраховувати на допомогу держави у покритті своїх збитків та відновленні своєї роботи. Окрім того позивач вказує, що позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності, відтак доводи відповідача про несення значних витрат для виконання своїх завдань при зменшенні доходів та недоотримання грошових коштів, на думку позивача, є безпідставними та при цьому, не підтверджуються жодними належними доказами. Так само, на думку позивача, не доведеним є значне падіння обсягів вантажних перевезень залізницею та пасажирських перевезень, адже відповідно до даних, викладених на офіційному сайті АТ Українська залізниця https://www.uz.gov.ua/ відсутні дані щодо припинення/обмеження/зменшення вантажних перевезень з будь-яких причин. Також вбачається, що пасажирські перевезення є платними, а пільгові умови щодо пасажирських перевезень існували і до введення воєнного стану. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не зазначив, яким чином недоотримання з бюджетів усіх рівнів понад 500 млн. грн. компенсації за перевезення пільговиків впливає на стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 та якими доказами це підтверджується, а отже вказані доводи відповідача, на думку позивача, не можуть бути враховані при розгляді питання про зменшення штрафних санкцій по справі 916/1299/22. Окрім іншого, позивач зазначає, що прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 відбулося у грудні 2021, тобто до дати введення воєнного стану. Позивач вважає, що у разі зменшення штрафних санкцій на 95 %, як про те заявляє відповідач, останній фактично і безпідставно буде звільнений від відповідальності за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності та є неприпустимим відповідно до вимог чинного законодавства України. При цьому, позивач вказує, що в інших судових рішеннях у справах № 910/369/22, № 910/20525/21, № 916/752/22, які навів відповідач, позивачі не заперечували проти зменшення штрафів за несвоєчасну доставку вантажів, а судами не розглядалися винятковість випадків порушень, інтересів сторін та причин неналежного виконання зобов`язання та значності порушень, які складали 2-5 діб, а не 10 діб. як у справі № 916/1299/22, і тому позивач вважає, що висновки, викладені у зазначених справах не є подібними та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про зменшення штрафу за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. №46312542 у справі № 916/1299/22.

Під час розгляду справи по суті у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, натомість представник відповідача просив суд зменшити розмір штрафних санкцій.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

12 грудня 2021 року зі станції Запоріжжя - Кам`янське Придніпровської залізниці від вантажовідправника Акціонерного товариства Дніпроазот Регіональною філією Придніпровська залізниця AT Укрзалізниця ( Придніпровська залізниця) до перевезення був прийнятий вантаж карбамід, для його перевезення на станцію Чорноморська Одеської залізниці вантажоодержувачу - Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями ТРАСІНВЕСТСЕРВІС. Даний вантаж був прийнятий 12.12.2021 р. і перевозився згідно залізничної накладної № 46312542 та прибув на станцію Чорноморська Одеської залізниці на адресу вантажоодержувача TOB ТІС 26.12.2021 р.

Разом з тим відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй відправником вантаж до пункту призначення та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

За положеннями статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі. Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Згідно із ч. 6 ст. 306 Господарського кодексу України відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 р. № 457 затверджено Статут залізниць, який визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту (стаття 2 Статуту).

У відповідності до ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту).

Відповідно до статті 5 Статуту на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує:

а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила);

б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів;

в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів);

г) інші нормативні документи.

Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно ст. 6 Статуту накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

В абз. 1, 2 і 5 ст. 23 Статуту передбачено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.

Згідно п. 1.1 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 р. № 138) та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 863/5084, на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (ЕЦП). Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Отже, враховуючи наведене, залізнична накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача. Наявна в матеріалах справи залізнична накладна № 46312542 свідчить про укладення між вантажовідправником і залізницею як перевізником договору перевезення вантажу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за Правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем вантажу до перевезення від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов`язання доставити переданий вантаж у терміни, встановлені договором, п. 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажів.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною першою статті 919 Цивільного кодексу України передбачено, що перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Відповідно до частини першої статті 313 Господарського кодексу України перевізник зобов`язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі.

Згідно ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 41 Статуту залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни.

Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць.

Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення.

Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.

Пунктами 1.1 та 1.2 Правил обчислення термінів доставки вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 865/5086, встановлено, що термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Відповідно до підпункту 1.1.1 пункту 1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів у разі перевезення вантажною швидкістю залізниці надається термін доставки вантажу: одна доба на кожні повні та неповні 320 км щодо маршрутних відправок, та одна доба на кожні повні та неповні 200 км щодо вагонних відправок.

Пунктом 2.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів передбачено, що обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. При прийманні від відправника вантажу до перевезення раніше дня, на який призначено навантаження, термін доставки обчислюється з 24-ї години того дня, на який призначено навантаження, про що в накладній робиться відмітка в графі Навантаження призначено на число місяць.

Згідно п. 2.4 Правил обчислення термінів доставки вантажів терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються, зокрема, на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Як вбачається із матеріалів справи, вантаж за залізничною накладною № 46312542 відправлений 12.12.2021 р., згідно наведених Правил мав прибути на ст. Чорноморська через 3 доби, а саме - 15.12.2021 р., однак зазначений вантаж прибув на станцію Чорноморська Одеської залізниці на адресу вантажоодержувача TOB ТІС лише 26.12.2021 р. (у графі 51). Тобто вантаж був доставлений до станції призначення з простроченням в 10 діб.

Так, в залізничній накладній № 46312542 в графі 49 міститься відмітка про складання акту від 15.12.2021 р. № 923 про збільшення терміну доставки вантажу на 15 діб згідно п. 2.9 наказу № 644 від 21.11.2000.

Між тим згідно п. 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644, у разі затримки вантажу в процесі перевезення термін доставки збільшується на термін: виконання митних та інших адміністративних правил; тимчасової перерви в перевезенні, яка трапилася не з вини залізниці; необхідний для ветеринарного огляду та напування тварин; вивантаження зайвої маси, виправлення навантаження або упаковки, а також на перевантаження, які трапилися з вини відправника; інших затримок, які трапились з вини відправника чи одержувача.

Про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

Однак, причини, які передбачені у п. 2.9 Правил, в накладній не вказані, наявність таких обставин, що надають залізниці право на збільшення терміну доставки під час перевезення, залізницею не доведено.

Натомість, як вбачається зі змісту акту загальної форми № 923 від 25.12.2021 р., складеного на ст. Користовка, обставинами, що обумовили його складання, є перерва в перевезенні не з вини залізниці, внаслідок введення карантину згідно Постанови КМУ від 11.03.2020 №211, статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, а також дії конвенційних заборон; поїзд №3301 (4), та виданий наказ №85 від 25.12.2021 р. про затримку поїзда №3301 на ст. Яковлевка.

Так, відповідно до п. 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 р. № 334, та ст. 129 Статуту залізниць України акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача під час залізничного перевезення.

Отже, належним і допустимим доказом на підтвердження факту настання відповідних подій - затримок вагонів на станції - є акт загальної форми "ГУ-23", складений згідно з додатком № 6 до Правил користування вагонами і контейнерами. Відповідний правовий висновок Верховного Суду наведено у постанові від 28.04.2022 р. у справі № 905/829/21. Однак, в порушення вимог п. 8 Правил користування вагонами та контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 р. № 113 та відомостей згідно додатку № 6 до Правил № 113, в акті загальної форми № 923 не вказано ні дату, ні час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери, також відсутній номер залізничної накладної, найменування станції відправлення та станції призначення, та найменування вантажу. Вказаний акт загальної форми не може вважатися належним доказом затримки вантажу не з вини залізниці, оскільки в ньому взагалі відсутні дані, що вказують на перевезення вантаж саме за залізничною накладною № 46312542. При цьому слід зазначити, що доданий акт загальної форми № 923 не містить даних про фактичну причину затримки, лише містить помітку про перерву в перевезенні не з вини залізниці, внаслідок введення карантину згідно Постанови КМУ від 11.03.2020 р. 211 статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, а також дії конвенційних заборон. До того ж вказані обставини не дають залізниці право на збільшення терміну доставки, оскільки не підтверджують наявність причин затримки вагонів, передбачених у п. 2.9 Правил.

Крім того, суд зазначає, що Постанова КМУ від 11.03.2020 р. та ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні не передбачають карантин як обставину, яка унеможливлює доставку вантажів або як безумовну причину для затримки вантажів не з вини залізниці. Зокрема, Постанова КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, станом на день складання акту загальної форми № 923 від 25.12.2021 р., передбачала наступне: „Відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р. установити з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність у вказаній Постанові КМУ будь яких обставин на підтвердження наявності причин затримки вагонів, яка відбулась не з вини залізниці, станом саме на момент перевезення у грудні 2021 року, адже продовження карантину здійснювалось іншими нормативними актами.

Також ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні передбачено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати.

До того ж у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 р. у справі № 904/3886/21 зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Отже, в даному випадку залізниця зобов`язана була довести існування форс-мажорних обставин, які вплинули на строк доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542. Однак, жодного належного підтвердження існування форс-мажорних обставин відповідач не надав, а відтак введення карантину не може слугувати обставиною, яка підтверджує затримку вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 не з вини залізниці.

Крім введення карантину, в якості обставин, що викликали затримку доставки вагонів, в акті залізницею зазначені конвенційні заборони. Однак, суд наголошує, що акт загальної форми № 923 не містить жодної інформації про конкретні конвенційні заборони, які нібито спричинили затримку вантажу, про їх вплив на доставку конкретного вантажу, а також наявність таких конвенційних заборон не підтверджено відповідачем жодними належними доказами. Відтак, саме посилання на конвенційні заборони, не є обставиною, яка підтверджує затримку вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 не з вини залізниці та спростовує їх існування, з огляду на недоведеність. При цьому суд вважає, що запровадження конвенційних заборон відповідно до п. 31 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 та ст. 29 Статуту впливає лише на приймання вантажів до перевезення, але не на строки перевезення вантажів.

Наразі слід зазначити, що вантаж був прийнятий до перевезень без будь-яких зауважень та попереджень про те, що можуть бути ведені конвенційні заборони, відтак лише посилання на конвенційні заборони не є належним доказом продовження відповідно до Правил строку доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. №46312542.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що акт загальної форми № 923 не може бути належним доказом наявності підстав для збільшення термінів доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 з огляду на відсутність в ньому обов`язкових реквізитів для встановлення підстав його оформлення саме у зв`язку із затримкою доставки вантажу за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542, а також з огляду на відсутність інших належних доказів на підтвердження права залізниці на збільшення терміну доставки вантажу відповідно до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів.

За таких обставин, суд вважає, що факт прострочення доставки вантажу не з вини залізниці, не є доведеним жодним допустимим і належним доказом. Отже, порушення термінів доставки вантажу у спірному випадку сталося внаслідок вини самого відповідача як перевізника, який не забезпечив виконання умов договору.

До того ж як зазначено в п. 3.11 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 р. Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею, терміни доставки вантажу, визначені пунктом 1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів, є граничними, при перевищенні яких залізниця має сплатити штраф за прострочення в доставці. Однак, Статут залізниць не забороняє залізниці доставити одержувачу вантаж раніше встановлених Правилами термінів доставки. Згідно з пунктом в статті 130 Статуту належним доказом прострочення доставки вантажу залізницею є накладна. Доказом затримки, яка трапилася з вини відправника чи одержувача, що дає право залізниці на збільшення терміну доставки вантажу відповідно до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів, є відмітка у перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції і календарним штемпелем. Тому відсутність такої відмітки на накладній позбавляє залізницю права на збільшення терміну доставки вантажу.

Як вбачається із залізничної накладної від 12.12.2021 р. № 46312542, затримка вантажу сталася не з вини відправника (АТ Дніпроазот) і не з вини одержувача (TOB ТІС), а тому зроблена залізницею відмітка на залізничній накладній від 12.12.2021 р. № 46312542, не надає право залізниці на збільшення терміну доставки вантажу відповідно до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.12.2019 р. по справі 910/3745/19, згідно якої посилання відповідача на збільшення терміну доставки вантажу у відповідності до пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажу спростовуються судом з огляду на те, що жодних актів, на які міститься посилання у накладних (графа 49 - відмітки залізниці) відповідачем суду не надано, а також відповідачем не надано жодного доказу, який би підтвердив, що за такими накладними саме відправником або одержувачем допущено порушення, яке призвело до затримки доставки вантажу.

Крім цього, згідно правового висновку Верховного Суду від 02.12.2019 р. по справі 910/3745/19, проставлення відмітки у провізних документах, яка завіряється підписом працівника станції і календарним штемпелем не звільняє відповідача від обов`язку довести ті обставини, на які останній посилається в підтвердження своїх заперечень проти позову, у даному випадку, обставини наявності підстав у розумінні пункту 2.9 Правил обчислення термінів доставки вантажу для збільшення терміну доставки вантажу.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідачем не надано жодних документів на підтвердження наявності підстав для збільшення терміну доставки вантажу.

За таких обставин, суд вважає безпідставними доводи АТ Українська залізниця в особі регіональної філії Одеська залізниця, що при здійсненні перевезення вантажу за спірною накладною прострочення строків доставки вантажу відбулось не з вини відповідача, адже судом не встановлено передбачених Правилами та Статутом підстав для збільшення терміну доставки вантажу залізницею за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542.

Відповідно до пункту 2.10 Правил обчислення термінів доставки вантажів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 23 Закону України Про залізничний транспорт? у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом залізниць України. Перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов`язку з доставки вантажів саме з вини залізниці, тому є підстави для застосування встановленої законодавством відповідальності до відповідача як перевізника.

Відповідно до п. 116 Статуту за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб. Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув. Залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо порушення сталося внаслідок стихійного лиха або з інших, не залежних від залізниці обставин.

При цьому, як з`ясовано судом, вантажоодержувачем ТОВ з іноземними інвестиціями ТРАСІНВЕСТСЕРВІС було передано право на пред`явлення претензії і позову АТ Дніпроазот, про що відповідно до положень ст. 133 Статуту в графі 9 залізничної накладної № 46312542 зроблено переуступний запис.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем правомірно нараховано штраф в розмірі 162208,80 грн., що складає 30% провізної плати за залізничною накладною від 12.12.2021 р. № 46312542 в сумі 540936,00 грн.

З огляду на заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій суд зазначає наступне.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даній нормі під іншими учасниками господарських відносин слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому неустойка, виходячи з приписів ст.ст. 546, 549 ЦК України та ст. 230 ГК України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Правовий аналіз названих статей ЦК і ГК свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Поряд з цим суд враховує, що 24.02.2022 р. Указом Президента України №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р.

Так, позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Однак, в умовах воєнного стану АТ Українська залізниця належить стратегічна роль, загальновідомо, що втрати від військових дій є досить значними, для усунення їх наслідків відповідач потребує значних ресурсів. Адже, АТ "Українська залізниця" як стратегічне підприємство залізничного транспорту після початку збройної агресії виконувало евакуаційні рейси, перевезення військових та військових вантажів по всій Україні, а відповідні рейси були безкоштовними для людей. Крім того, систематично здійснюються ракетні обстріли залізничної інфраструктури, наслідки яких відповідач усуває власними силами, засобами та коштами самостійно здійснює відновлення інфраструктури з метою підтримки обороноздатності нашої держави.

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомість фактів військової агресії Російської Федерації, виконання відповідачем евакуаційних рейсів, здійснення перевезення для потреб Збройних Сил України, ракетні обстріли об`єктів залізничної інфраструктури підтверджуються органами державної влади та місцевого самоврядування України, безліччю публікацій у національних та міжнародних засобах масової інформації.

Таким чином, наведені факти є загальновідомими обставинами, а отже в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Наразі суд погоджується, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії Російської Федерації, проте це не є обставиною, що виключає можливість зменшення розміру неустойки.

Отже, враховуючи вищенаведене, зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором перевезення (зокрема їх повне виконання), а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, господарський суд, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, вважає справедливим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, можливе зменшення розміру нарахованого штрафу на 50% до суми 81140,40 грн. (162280,00 грн. х 50%).

На думку суду, стягнення з відповідача такої суми штрафу компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем строків доставки вантажу, стягнення ж з відповідача штрафу у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання. Між тим, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши подане відповідачем клопотання про зменшення штрафу за несвоєчасну доставку вантажу на 95%, перевіривши всі доводи, які містяться в ньому, врахувавши розмір несвоєчасного виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір штрафу; обставини, на які посилався відповідач як на підставу зменшення штрафу, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 50% штрафу за несвоєчасну доставку вантажу у розмірі 81140,00 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства Дніпроазот обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, однак підлягають частковому задоволенню з огляду на зменшення судом штрафних санкцій.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось частково на користь позивача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн., понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача, виходячи з заявленої до стягнення суми заборгованості, яка мала місце на день відкриття провадження у справі, та без урахування зменшеного розміру нарахованого штрафу.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Акціонерного товариства Дніпроазот до Акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Одеська залізниця АТ Укрзалізниця про стягнення 162280,80 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Акціонерного товариства Українська залізниця (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5; ) в особі регіональної філії Одеська залізниця АТ Українська залізниця (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд 19; ) на користь Акціонерного товариства Дніпроазот (51909, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. С.Х.Горобця, буд. 1; ) штраф за перевищення строків доставки вантажу в розмірі 81140/вісімдесят одна тисяча сто сорок/ грн. 40 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481/дві тисячі чотириста вісімдесят одна/грн. 00 коп.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог Акціонерного товариства Дніпроазот до Акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії Одеська залізниця АТ Українська залізниця відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення та підписання повного рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 05 вересня 2022 р.

Суддя В.С. Петров