ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2022 р.

м. Київ

Справа № 911/72/22

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Парасочки Т.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсоніндустріалпарк" (09117, Київська область, Білоцерківський р-н, м. Біла Церква, вул. Я. Мудрого, 20, )

до Фізичної особи-підприємця Гриненко Вікторії Володимирівни ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

про визнання розірваним договору № 17 від 01.05.2021 та стягнення збитків,

за участю представників:

позивача: Здоровєйщева Тетяна Юріївна;

відповідача: Павловський Богдан Миколайович,

ВСТАНОВИВ:

1. Виклад обставин справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява №01-10 від 28.12.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсоніндустріалпарк" до Фізичної особи-підприємця Гриненко Вікторії Володимирівни. про визнання розірваним договору та стягнення збитків.

Позивач просить суд:

- визнати договір оренди № 17 від 01.05.2021, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Росич Приват" та Фізичною особою-підприємцем Гриненко Вікторією Володимирівною розірваним з 28.09.2021;

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Гриненко Вікторії Володимирівни збитки у розмірі 32000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.01.2022 вказану позовну заяву залишено без руху.

Позивачем, на виконання ухвали Господарського суду Київської області про залишення позовної заяви без руху подано заяву про усунення недоліків. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

З огляду на заявлені позовні вимоги даний спір не відноситься до категорії малозначних тому суд ухвалою від 10.02.2022 відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Вирішено призначити проведення підготовчого засідання на 12.03.2022 на 14:15.

Водночас, указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 24.02.2022 року строком на 30 діб, а також запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Поряд з тим, у зв`язку із загрозою життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, керуючись ст. 3 Конституції України, рішенням Ради суддів України № 9 від 24.02.2022, враховуючи положення указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», розпоряджень Київської обласної військової адміністрації, прийнятих відповідно до ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», наказом Господарського суду Київської області «Про встановлення особливого режиму роботи господарського суду Київської області в умовах воєнного стану» від 03.03.2022, зокрема, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу до усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України та запроваджено з 04.03.2022 роботу у господарському суді Київської області в віддаленому режимі.

З огляду на наведені вище обставини судове засідання з розгляду справи 12.03.2022 не відбулося. Судом визначено нову дату та час проведення судового засідання, як 10.05.2022 о 16:10.

У судове засідання 10.05.2022 учасники справи не з`явилися. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву від 04.05.2022, який прийнятий судом після поновлення строку на подання відзиву у порядку статті 119 Господарського процесуального кодексу України та долучений до матеріалів справи. Судом встановлено строк для подання позивачем відповіді на відзив до наступного судового засідання. Відповідачем подано клопотання про відкладення судового засідання, яке задоволене судом.

Суд відклав розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 06.06.2022 на 15:00.

02.06.2022 до Господарського суду Київської області через систему Електронний суд надійшла заява представника позивача Здоровєйщевої Тетяни Юріївни про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції. 06.06.2022 представник позивача вдруге подала заяву з проханням забезпечити проведення судових засідань у режимі відеоконференції та повідомити її про прийняте рішення.

Виходячи з того, що необхідною умовою для проведення судових засідань у режимі відеоконференції з учасниками справи, які беруть участь у судових засіданнях у через систему EasyCon є попереднє бронювання працівниками суду пристосованого для проведення таких засідань залу, суд констатує, що проведення судового засідання 06.06.2022 у такий спосіб стало неможливим з огляду на те, що в час призначений для проведення засідання у справі № 911/72/22 в залі проводилася інша відеоконференція з іншим складом суду.

Водночас, суд ухвалою від 06.06.2022 задовольнив заяву представника позивача та ухвалив проводити наступні судові засідання у режимі відеоконференції, попередньо забронювавши для цього обладнаний зал.

До суду також надійшла відповідь на відзив через систему Електронний суд. Вказана відповідь не містила доказів надсилання її відповідачу. Тому суд зобов`язав позивача надати докази надсилання відповіді на відзив. Разом з тим, суд встановив відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив (у разі отримання відповіді на відзив) до наступного судового засідання.

З огляду на відсутність у судовому засіданні 06.06.2022 учасників справи, суд відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав проведення судового засідання на 20.06.2022 на 14:55.

09.06.2022 до суду надійшло повідомлення позивача з підтвердженням направлення відповіді на відзив на офіційну електронну адресу відповідача.

У судовому засіданні 20.06.2022 суд встановив відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до наступного засідання. Розгляд справи за клопотанням відповідача відкладено на 04.07.2022 на 15:45.

У судовому засіданні 04.07.2022 суд за клопотанням позивача у порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребував у відповідача договір оренди № 17 від 01.05.2021 та додатки до нього; рахунки фактури на сплату орендної плати та відшкодування комунальних послуг; банківські виписки та/або платіжні квитанції, які підтверджують факт оплати орендної плати та спожиті комунальні послуги; документи, які підтверджують правову підставу користування орендованим приміщенням після отримання листа від 21.10.2021. Також суд зобов`язав відповідача у разі неможливості надати витребувані докази надати письмові пояснення з цього приводу.

19.07.2022 на виконання ухвали суду відповідач подав клопотання від 14.07.2022 з завіреною копією (та оригінал для огляду в судовому засіданні) договору оренди вiд 01.05.2021 №17 укладеного між ТОВ «Росич Приват» та ФОП Гриненко B.B.

Щодо витребуваних ухвалою від 04.07.2022 документів, а саме «рахунки фактури на сплату орендної плати та відшкодування комунальних послуг; банківські виписки та/або платіжні квитанції, які підтверджують факт оплати орендної плати та спожиті комунальні послуги», відповідач зазначив, що вказані документи зберігались у бухгалтера, що надавала бухгалтерські посли ФОП Гриненко В.В., проте, після 24.02.2022 року, після початку повномасштабного вторгнення російських окупаційних військ на територію України, зв`язок у бухгалтером втрачено так як остання виїхала за кордон, тому надати копії вказаних документів не представляється можливим так як у ФОП Гриненко В.В. відсутні відомості про місцезнаходження зазначених документів.

Також відповідач зазначив, що документами, які підтверджують правову підставу користування орендованим майном є діючий договір оренди № 17 від 01.05.2017.

Суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 19.07.2022 на 14:00

У судовому засіданні 19.07.2022 суд у порядку частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України зобов`язав відповідача надати виписки з рахунків відповідача щодо контрагента-позивача за спірний період.

Розгляд справи у судовому засіданні відкладено на 16.08.2022 на 17:30.

У судовому засіданні 16.08.2022 суд прийняв рішення у справі.

2. Виклад обставин правовідносин та позицій сторін

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд з`ясував, що між товариством з обмеженою відповідальністю "Росич приват" (далі орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гриненко Вікторією Володимирівною (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 17 від 01.05.2021 (далі Договір № 17) за умовами якого орендодавець передає в строкове платне користування частину нежитлової будівлі винного цеху літера "Б", площею 200 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Водопійна, 37.

Відповідно до розділу 2 цього договору (права та обов`язки сторін) орендар, зокрема, зобов`язувався використовувати орендоване приміщення за призначенням, дотримуватися санітарних, протипожежних інших вимог при експлуатації, своєчасно вносити орендну плату. Орендодавець, в свою чергу, відповідно до пункту 2.3 цього ж розділу Договору № 17 зобов`язувався, зокрема, забезпечувати безперешкодне допущення на територію з орендованим приміщенням представників орендаря, не чинити перешкод у користуванні майном орендарем, дотримуватися правил та норм протипожежної безпеки, охороняти орендоване приміщення.

Договором визначено розміри та строки внесення орендної плати (Розділ 3), вказано реквізити, юридичні адреси сторін (Розділ 8), та строк дії договору, що згідно пункту 5.1 закінчується після 30.04.2024 (але у будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань). Договір скріплено підписами ТОВ "Росич приват" та ФОП Гриненко Вікторії Володимирівни.

Пунктом 7.1 Договору № 17 передбачено, що зміни та доповнення до нього можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, які оформляються додатковою угодою. Договір може бути розірваний з ініціативи орендаря, як визначено пунктом 7.3 про що той має повідомляти орендодавця за три календарні дні.

Пунктом 7.2. закріплено, що даний договір не може бути достроково розірваний з ініціативи Орендодавця.

В Договорі закріплено, що у разі зміни власника орендованого майна, до нового власника переходять усі права та обов`язки орендодавця. Зміна власника орендованого майна не є підставою для зміни умов даного договору або припинення його дії (пункт 7.5). Пунктом 7.8 узгоджено, що суперечки, що виникають в ході виконання цього Договору вирішуються сторонами шляхом переговорів. У випадку неможливості врегулювання спорів шляхом переговорів, вони підлягають розгляду в судовому порядку, відповідно до законодавства України.

13.08.2021 позивач набув право власності на майно, що передавалося в оренду. Факт наявності права власності на нежитлову будівлю винного цеху (літера "Б") розташовану за адресою Київська обл., м. Біла Церква, вулиця Водопійна, будинок 37 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270522917 від 13.08.2021.

09.09.2021 позивачем, ТОВ "Херсоніндустріалпарк", на адресу відповідача було направлено лист № 01-27 в якому позивач вказав, що він є власником нежитлової будівлі винного цеху (літера Б), йому відомо про наявність Договору оренди нежитлового приміщення за яким ФОП Гриненко В. В. є орендарем вищевказаного винного цеху.

Позивачем запропоновано відповідачу укласти Додаткову угоду, яку він разом з листом № 01-27 направив відповідачу. Позивачем в листі також зазначено, що з моменту укладення додаткової угоди орендну плату здійснювати на реквізити товариства, що вказані в додатковій угоді.

В листі № 01-27 від 09.09.2021 позивач також вказав:

- "у разі не підписання додаткової угоди (ненадання відповіді) - договір оренди нежитлового приміщення № 17 від 01.05.2021 року буде вважатись розірваним",

- "просимо вас звільнити приміщення у строк 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання листа",

- "відповідь на даний лист, просимо вас надати у строк 7 (семи) календарних днів з моменту отримання листа".

Відтак, у додатковій угоді до Договору № 17 позивач запропонував відповідачу у відповідності до п. 7.5 Договору оренди та статті 770 Цивільного кодексу України викласти умови договору у редакції за якою орендодавцем у Договорі № 17 буде зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсоніндустріалпарк» (пункт 1 Додаткової угоди) та змінити реквізити сторін у Розділі 8 Договору (пункт 2 Додаткової угоди).

Лист, витяг про право власності на приміщення та два примірники додаткової угоди було направлено відповідачу 10.09.2021. Відповідні докази (опис вкладення, накладна, фіскальний чек) додано до позову. Згідно наданого позивачем трекінгу поштового відправлення № 080 відправлення вручене 13.09.2021.

21.10.2021 позивачем складено на правлено відповідачу повідомлення № 01-42 яким товариство вказало що "у відповідності до листа [№ 01-27 від 09.09.2021] ви погодились на розірвання Договору оренди нежитлового приміщення № 17 від 01.05.2021 року та звільнити приміщення у строк 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання листа вих. № 01-27 від 09.09.2021 року, тобто до 28 вересня 2021 року (включно)".

Разом з тим у вказаному повідомленні позивач довів до відома відповідача, що товариством було укладено договір оренди нежитлового приміщення (винного цеху, літера Б) з третьою особою, відповідно до умов якого будівля має бути передана в оренду в строк до 01.11.2021. У зв`язку з цим позивач просив відповідача звільнити орендоване приміщення винного цеху.

Повідомлення не було вручене відповідачу про що свідчить наданий до матеріалів справи трекінг відправлення.

До позову додано копію Договору № 20/10/21-07 оренди нерухомого майна від 20.10.2021, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсоніндустріалпарк» та Товариство з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" уклали договір про передачу в оренду приміщення позначеного в технічній документації № 21,20,16 що знаходиться на першому поверсі нежитлової будівлі літера «Б» за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Водопійна, 37; площа орендованих приміщень становить 200 квадратних метрів.

Пунктом 5.9 вказаного договору визначено, що у разі порушення строків передачі приміщення в оренду у відповідності до пункту 3.1 договору орендодавець сплачує штраф на користь орендаря у розмірі 100% перерахованих грошових коштів передбачених пунктами договору 2.1 (в якому визначено загальний розмір орендної плати) та 2.3 (де визначено порядок сплати орендної плати за перший місяць оренди та гарантійний внесок, а саме після підписання договору).

У відповідності до додаткової угоди від 26.10.2021 укладеної між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" сторони дійшли згоди щодо змін пунктів 2.3 та 3.1 вищевказаного договору оренди. Таким чином орендар за договором оренди мав сплатити у строк до 22.11.2021 (включно) на розрахунковий рахунок позивача орендну плату за перший місяць та гарантійний внесок розмірі 16000,00 грн без ПДВ. Передача приміщення мала бути здійснена до 26.11.2021.

Платіжними дорученнями № 353 та 354 від 23.11.2021 підтверджується факт сплати позивачу від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" 32000,00 грн.

02.12.2021 до позивача надійшла претензія № 24 (вх. № 22) Товариства з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" про сплату штрафу відповідно до договору № 20/10/21-07 та передачу майна, що є предметом договору. Позивач оплатив штраф згідно претензії про що свідчить долучене до матеріалів справи платіжне доручення № 924 від 03.12.2021.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" направило на адресу позивача додаткову угоду, згідно якої пропонувалося змінити строк передачі майна в оренду визначений пунктом 3.1 до 20.01.2022.

Тож, позивач стверджує, що відповідач проігнорував права власника об`єкту оренди не надавши жодної відповіді та не звільнивши приміщення в строк до 01.11.2021. Тому, за словами ТОВ "Херсоніндустріалпарк" товариство у порядку частини 4 статті 188 Господарського кодексу України звернулося до суду з вимогою про визнання Договору № 17 розірваним.

ТОВ "Херсоніндустріалпарк" зазначає, що ним було здійснено всі необхідні дії для врегулювання питання щодо орендованого майна з відповідачем, проте останній проігнорував всі листи відповідача та станом на момент подання позову продовжував використовувати приміщення без достатньої правової підстави. Позивач пише, що він вправі самостійно розпоряджатися власним нерухомим майном та здавати його в оренду з метою отримання прибутку посилаючись на 134 статтю Господарського кодексу України.

Укладаючи новий договір оренди щодо майна, яке перебувало в користуванні відповідача позивач вказав іншій стороні договору, що найближчим часом об`єкт оренди буде готовий до передачі в користування їй. Позивачем та ТОВ «Тираспільський ринок» узгоджено, що передача майна має бути здійснена до 01.11.2021. Таким чином обов`язок передачі об`єкту оренди в користування за новим договором покладався на позивача. Позивач був змушений сплатити штраф у відповідності до пункту 5.9 Договору оренди укладеному між ним та ТОВ "Тираспільський ринок" за претензією товариства орендаря 32000,00 грн.

Позивач наголошував, що у зв`язку з неправомірними діями відповідача (у вигляді користування орендованим приміщенням) він поніс збитки у розмірі сплаченого штрафу.

Між тим відповідачем подано до матеріалів справи лист відповідь на лист позивача № 01-29 від 09.09.2021 де вказано, що відповідач не заперечує щодо укладення додаткової угоди щодо зміни назви та реквізитів орендодавця. Проте, з огляду на пункт 2.3 Договору оренди обов`язком орендодавця є, зокрема, забезпечення безперешкодного допущення на територію з орендованим приміщенням представників орендаря, не чинити перешкод в користуванні орендованим майном, дотримуватися правил пожежної безпеки та охороняти орендоване приміщення.

Листом-відповіддю відповідач просила повідомити у який спосіб будуть виконані такі обов`язки орендодавця. Відповідач вказала також, що ТОВ "Росич приват" забезпечувало орендоване приміщення електрикою водопостачанням та водовідведенням.

Докази направлення листа-відповіді подані відповідачем до матеріалів справи.

Також відповідач зазначає, що законодавством не передбачено можливості укладення орендодавцем договору оренди предметом якого є нежитлові приміщення, які раніше передані в орендне платне користування за договором, який на момент укладення нового договору є чинним (не розірваний за згодою сторін, не розірваний за рішенням суду, не визнаний недійсним у судовому порядку).

ФОП Гриненко Вікторія Володимирівна у відзиві на позовну заяву заявляє, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірність дій відповідача, який користується приміщенням на підставі чинного договору оренди № 17, який не розірвано, не визнано недійсним.

У відповіді на відзив позивач посилається на непорушність права власності закріплену статтею 321 Цивільного кодексу України права власника є непорушними та не можуть бути обмежені в питання вирішення яким саме чином розпоряджатися власним майном. Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач в відзиві жодним чином не спростовує того факту, що саме позивач є власником нежитлової будівлі винного цеху літера «Б». Однак, відповідач, за твердженнями позивача, уникає питання належного виконання договірних умов в частині сплати власнику майна платежів за користування приміщенням, він не здійснив жодної оплати за користування майном.

З приводу листа-відповіді на оферту про внесення змін до Договору № 17 позивач запевняє, що про його існування останньому стало відомо лише з відзиву на позовну заяву. Водночас, беручи до уваги зміст листа-відповіді відповідача він не свідчить про намір відповідача підписати додаткову угоду та сплачувати кошти за користування приміщенням дійсному власнику майна.

Позивач пише: з тексту листа-відповіді про внесення змін до договору фактично стає зрозумілим, що відповідач вказані зміни від власника об`єкту оренди не прийняв. Фактом прийняття вказаних змін до договору оренди може бути лише підписана додаткова угода з протоколом розбіжностей; натомість відповідач направляє листа з формулюваннями про готовність підписання додаткової угоди після повідомлення яким чином будуть виконуватися умови договору.

Також позивач звертає увагу суду на ту обставину, що на сьогодні ТОВ "Росич приват" не має у користуванні земельної ділянки за адресою Водопійна, 37, що підтверджується зауваженням до проекту рішення Білоцерківської міської ради № 3276 опублікованої на офіційному сайті Білоцерківської міської ради.

Щодо тверджень відповідача про дотримання правил та норм пожежної безпеки (про що йдеться в листі-відповіді) позивач вказує що незалежно від того хто є дійсним власником об`єкту нерухомості відповідач згідно приписів п. 2.1.2 Договору передбачений обов`язок орендаря дотримуватись санітарних, протипожежних та інших обов`язкових вимог при експлуатації орендованого майна нести відповідальність за їх невиконання нести відповідальність за їх невиконання.

Позивач також звертає увагу суду та той факт, що оплата послуг водопостачання та водовідведення, електропостачання має відбуватись на підставі окремих рахунків, а не є складовою вартості орендної плати за користування приміщенням тобто відповідач не був позбавлений права користуватись вказаними комунікаціями.

Відповідач в свою чергу посилається на те, що при врегулюванні орендних відносин між суб`єктами господарського права законодавцем встановлено лише можливість існування права вимагати розірвання господарсько-правового договору, а не права односторонньої зміни умов або розірвання укладеного договору з прямим правовим наслідком зміни або припинення зобов`язань; правове врегулювання відносин сторін господарсько-правового договору оренди статтями 291 та 188 ГК України не передбачає можливість автоматичного припинення відповідних зобов`язань з моменту направлення вимоги або претензії; підставою для розірвання договору оренди може бути належним чином доведене невиконання орендарем хоча б одного з його зобов`язань, передбачених статтями 783 ЦК України, або договором оренди. Проте, ані у позовній заяві, ані у відповіді на відзив Позивач не посилається на існування обставин, за яких орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди.

Відповідач зазначає: законодавство України гарантує незмінність прав орендаря у разі зміни власника орендованого майна, а саме: ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України та п.7.5 договору передбачає, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять усі права та обов`язки орендодавця. Зміна власника орендованого майна не є підставою для зміни умов даного договору або припинення його дії.

Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обгрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями статті 236 Господарського процесуального кодексу України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

3. Висновки господарського суду, мотиви

прийнятого рішення, застосовані норми

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Як встановлено у статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно частини статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Так, за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 188 ГК України врегульовано порядок зміни розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини друга-четверта статті 188 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19).

Передусім суд зважає на сталу практику Верховного Суду щодо способів захисту прав чи законних інтересів позивача, який звертається з позовом про визнання договору розірваним. Господарський суд Київської області бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що викладені в Постанові від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19 в пунктах 32-35 вказаної постанови:

- для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права;

- відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові;

- разом з цим, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом;

- аналіз приписів статей 16 ЦК України та 20 ГК України дає підстави стверджувати про те, що ними не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним (припиненим), позаяк реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання відповідного договору.

Відтак, звертаючись з позовною вимогою про визнання розірваним договору оренди з 28.09.2021 позивач фактично просить встановити юридичний факт розірвання договору в минулому. Суд звертає увагу на Постанову від 13.02.2018 у справі № 916/849/17, де Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав, що встановлення юридичного факту виходить поза межі компетенції господарського суду, оскільки в такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання.

Суд, враховуючи вищенаведену актуальну практику судів приходить до висновку, що у подібних спірних правовідносинах відсутні підстави для задоволення вимог про визнання договору розірваним з 28.09.2021, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, щодо цієї позовної вимоги є неналежним та неефективним. З огляду на наведені висновки Верховного Суду спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не забезпечує його поновлення, а відтак суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про визнання договору розірваним.

Додатково суд звертає увагу позивача в контексті вищенаведених висновків судів, що реалізація відновлення прав позивача через припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання відповідного договору, а не визнання його припиненим з певної дати.

Щодо вимоги позивача про стягнення збитків слід звернути увагу на наступне. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.03.2021 у справі № 922/1742/20).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 Цивільного кодексу України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового, додаткового. Для застосування заходів цивільно-правової відповідальності необхідний склад цивільного правопорушення.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Враховуючи положення статті 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (аналогічну правову позицію викладену у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.04.2020 у справі №904/3189/19, від 10.12.2018 у справі №902/320/17).

Відтак, суд зазначає, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків та їх розмір. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення зобов`язань.

При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється поза межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку.

Разом з тим, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Позивач фактично обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідач використовує належне позивачу приміщення без достатньої правової підстави, чим чинить перешкоди у реалізації позивачем його права власності.

Водночас, відповідач у відповідь на твердження позивача вказує, що документами, які підтверджують правову підставу користування орендованим майном є діючий договір оренди № 17 від 01.05.2017.

Суд зазначає, що відсутні підстави стверджувати, що позивач поніс збитки у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків, як орендаря, оскільки користування орендованим майном здійснюється на підставі договору оренди., що не є розірваним ні на підставі рішення суду ні за згодою сторін.

Судом встановлено, що відповідач не чинив дій направлених на вчинення правопорушення, у відповідь на пропозицію позивача укласти додаткову угоду надіслав останньому лист у контексті можливості підписати додаткову угоду, попередньо пересвідчившись, що це не призведе у подальшому до порушення його законних інтересів через невиконання зобов`язань за договором іншою стороною.

Водночас, позивач, знаючи про наявність діючого договору за яким майно здається в оренду, здійснив дії щодо укладення нового договору оренди (не пересвідчившись в достатній мірі про можливість забезпечити іншій стороні договору доступу до майна, що здається в оренду) з умовами, що містили пункт про покладення на останнього штрафу у випадку порушення строків передачі приміщення в оренду, який визначили самі сторони.

Матеріали справи не містять достатніх доказів, які доводять, внаслідок яких протиправних дій (чи бездіяльності) відповідача позивач поніс збитки. Твердження, що користування майном відбувається без достатньої правової підстави є недоведеним, адже правовою підставою в цьому випадку є сам діючий договір оренди № 17, який позивач просив визнати розірваним.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд, за результатами дослідження наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, які необхідні для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності як збитки. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

4. Підсумки, вирішення питання щодо судових витрат

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, витрати понесені позивачем у зв`язку з поданням позову залишаються за ТОВ "Херсоніндустріалпарк".

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України сторонами доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 01.09.2022.

Суддя А.Ф. Черногуз