номер провадження справи 15/7/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2022 Справа № 908/3844/21

м. Запоріжжя Запорізька область

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, розглянувши матеріали

за позовом Комунального підприємства Міжнародний аеропорт Запоріжжя, 69013, м. Запоріжжя, вул. Блакитна, 4

до відповідача Державна митна служба України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця, 69041, м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, буд. 12

про стягнення коштів

за участю секретаря судового засідання Кабак І.Ю.

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Прокоф`єв С.А., посвідчення серія НОМЕР_1 від 16.12.2021;

суть спору

29.12.2021 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Комунального підприємства Міжнародний аеропорт Запоріжжя, м. Запоріжжя до відповідача Запорізької митниці Державної фіскальної служби, м. Запоріжжя про стягнення заборгованості за договором № 26.8/04-111 від 03.11.2004 в сумі 58 015,19 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідачу надано у безоплатне користування приміщення позивача, загальною площею 74,3 кв.м., однак не відшкодовував позивачу вартість спожитої електричної енергії за договором № 26.8/04-111 від 03.11.2004, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість за період з 2018 по 2020 роки у сумі 58015,19 грн., що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Обґрунтовуючи позов посилався на ст. ст. 16, 610, 613, 525, 530, 625, 631, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 174, 180, 193, Господарського кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2021, справу № 908/3844/21 передано на розгляд судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 05.01.2022 позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків, допущених позивачем.

13.01.2022 на адресу Господарського суду надійшла заява Комунального підприємства Міжнародний аеропорт Запоріжжя, м. Запоріжжя про усунення недоліків позовної заяви.

17.01.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі № 908/3844/21 в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику представників сторін.

28.01.2022 від Запорізької митниці Державної фіскальної служби до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 2352/08-08/22 від 28.01.2022), в якому відповідач просить суд в позові відмовити. Обгрунтовуючи свої заперечення посилається на те, що до 2012 року відповідач оплачував виставлені рахунки позивача відповідно до умов договору № 26.8/04-111 від 03.11.2004. З 01.06.2012 року набрав сили Митний кодекс України. Відповідно до ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України визначено, що адміністрація аеропорту на безоплатній основі забезпечує митні органи необхідними службовими приміщеннями і не тільки службовими приміщеннями, а і обладнанням, засобами зв`язку, а також створює їм належні умови для роботи. З викладеного відповідач зауважив, що до належних умов для роботи митниці необхідно мати наявність електромережі, наявність комп`ютерної мережі, наявність водо-тепло, санітарних умов, пожежної безпеки та інші. Відсутність цих умов робить роботу митниці неможливим. У зв`язку з чим, відповідач вважає, що всі ці належні умови повинні надаватися митниці безкоштовно. Відповідач у відзиві також зазначив, що до суду надані документи, з яких вбачається про оплату послуг, які необхідно стягнути з митниці починаються з січня з 2018 року, однак позовна заява надійшла до суду 29.12.2021 року. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Поважних причин пропущенім позовної давності позивач у позові не навів. У зв`язку з чим вважає, що позивач незаконно надав документи на оплату послуг за 2018 рік. Крім того, у відзиві відповідач зауважив, що станом на сьогоднішній день Запорізька митниця ДФС знаходиться в стадії припинення з 29.11.2019. Згідно з вимогами ч. 5. ст. 105 Цивільного кодексу України строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше тести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. 29.11.2019 на сайті Територіальних органів ДФС у Запорізькій області оприлюднено оголошення повідомлення щодо реорганізації Запорізької митниці ДФС шляхом приєднання до Дніпровської митниці Держмитслужби. На сьогоднішній день Запорізька митниця ДФС знаходиться в стадії припинення з 29.11.2019. Згідно з вимогами ч. 5. ст. 105 Цивільного кодексу України строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше тести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. 29.11.2019 на сайті Територіальних органів ДФС у Запорізькій області оприлюднено оголошення повідомлення щодо реорганізації Запорізької митниці ДФС шляхом приєднання до Дніпровської митниці Держмитслужби. Тому на думку відповідача пред`явлення позову до Запорізької митниці ДФС про стягнення заборгованості після спливу шести місяців є безпідставним.

Також, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд замінити Запорізьку митницю Державної фіскальної служби на Запорізьку митницю, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України (вул. Сергія Синенка, буд. 12, м. Запоріжжя, 69041; ідентифікаційний код юридичної сооби 44005647).

До суду 28.01.2022 від Запорізької митниці Державної фіскальної служби надішла заява (вх. № 2354/08-08/22) відповідно до якої просить суд призначити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.02.2022 задоволено клопотання Запорізької митниці про розгляд справи в порядку загального провадження. Ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.02.2022.

11.02.2022 від Комунального підприємства Міжнародний аеропорт Запоріжжя на адресу суду надійшла відповідь на відзив № 155/02-2022 від 03.02.2022 (вх. № 3697/08-08/22), згідно якої позивач вважає відзив на позовну заяву таким, що не спростовує позовних вимог та просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що наведені відповідачем норми не звільняють митні органи від вказаного обов`язку компенсації за спожиту електричну енергію та не передбачають безкоштовне забезпечення нею. Крім цього, у відповіді на відзив позивач просить замінити відповідача - Запорізька митниця Державної фіскальної служби на Запорізьку митницю, філія Державної митної служби України.

16.02.2022 відкладено підготовче засідання на 14.03.2022, про що постановлено відповідну ухвалу. Також, ухвалою суду від 16.02.2022 здійснено процесуальне правонаступництво відповідача Запорізької митниці Державної фіскальної служби та залучено до участі у справі № 908/3844/21 Державну митну службу України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця (вул. Синенка Сергія буд. 12, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69041, Україна, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44005647).

17.02.2022 від Запорізької митниці ДФС до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 4166/08-08/22 від 17.02.2022), згідно яких відповідач заперечив проти позовних вимог.

11.03.2022 судом було відкладено судове засідання з розгляду справи № 908/3844/21

23.06.2022 судом було продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18.07.2022.

Ухвалою 18.07.2022 відкладено підготовче засідання на 08.08.2022.

08.08.2022 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу № 908/3844/21 до судового розгляду по суті на 24.08.2022 о/об 11:00 год.

23.08.2022 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника за наявними в матеріалах справи документами.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме програмно апаратного комплексу Акорд.

Під час розгляду справи по суті відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У судому засіданні 24.08.2022 судом, в порядку ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд установив.

Позовні вимоги ґрунтуються на тих обставинах, що Запорізька митниця ДФС займала нежитлові приміщення аеровокзалу (Літера КЗ3) КП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" загальною площею 74,3 кв.м: першому поверсі кімнати № № 60, 61, 70 - загальною площею 36,30 кв.м.; на другому поверсі кімнати №№ 132,133,134,135 - загальною площею 38,0 кв.м.

Будівля аеровокзалу (Літера КЗ3) є комунальною власністю територіальної громади м. Запоріжжя, перебуває в господарському віданні КП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" та обліковується на його балансі.

Як зазначив позивач, вищезазначене майно у складі цілісного майнового комплексу було передано в комунальну власність територіальної громади міста Запоріжжя у 2013 році на підставі акту приймання - передачі цілісного майнового комплексу державного підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" до комунальної власності територіальної громади міста Запоріжжя та закріплено на праві господарського відання за КП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" рішенням Запорізької міської ради від 30.01.2013 №18 "Про створення комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя".

Згідно з п. 1.1. Статуту Комунальне підприємство "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" є правонаступником всього майна, прав та обов`язків державного підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя".

Відповідно до листа від 06.07.2021 № 7.5-08-02-1/21/13/6836 вбачається, що відповідно до Постанови КМУ від 30.09.2020 № 895 "Деякі питання територіальних органів Державної митної служби" Дніпровська митниця Держимтслужби реорганізована шляхом приєднання до Державної митної служби України, яка є правонаступником всіх прав та обов`язків. Відповідно до наказу Державної митної служби України від 30.06.2021 № 49 - г "Про приймання передання активів та зобов`язань, іншого майна, майнових прав і обов`язків та делегування окремих повноважень керівнику Запорізької митниці як відокремленого підрозділу Держмитолужби" Держмитслужбою делеговано права Запорізькій митниці на прийняття активів, зобов`язань, іншого майна, майнових прав та обов`язків, у т.ч. майна.

Як встановлено судом, 03.11.2004 між позивачем та відповідачем укладено договір № 26.8/04-111 (договір), відповідно до п. 1.1 якого є своєчасне відшкодування позивачу його витрат, пов`язаних з постачанням відповідачем електроенергії.

Пунктом 2.1.1 договору передбачено, що позивач зобов`язався відпускати відповідачу електроенергію відповідно до умов даного договору та договірним величинам електроспоживання та потужності.

Згідно з п. 2.2.1 договору, відповідач зобов`язався своєчасно відшкодувати позивачу його витрати, пов`язані з споживанням відповідачем активної електроенергії, у відповідності з встановленою системою обліку електроенергії, класом напруги, на умовах даного договору.

Відшкодування позивачу його витрат, пов`язаних з споживанням відповідачем електроенергії та інші платежі за розрахунковий період (місяць) здійснюється по діючим тарифам у відповідності з тарифними групами споживачів (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 3.2. договору передбачено, що щомісячно за 5 ть днів до кінця звітного місяця відповідач направляє у відділ головного енергетика аеропорта: рапорт про споживання електроенергії з мереж аеропорта.

Пунктом 3.4. договору визначено, що відповідач здійснює оплату рахунків, пред`явлених позивачем, протягом 3 банківських днів з моменту їх отримання. Підставою для пред`явлення рахунку є Акт наданих послуг, підписаний обома сторонами.

Надання послуг з постачання електроенергії відповідачу позивач підтверджує актами прийому-передачі спожитої електричної енергії та відповідними рахунками: № 30 від 31.01.2018 в сумі 953,75 грн, № 320 від 31.03.2018 в сумі 922,26 грн, № 481 від 30.04.2018 в сумі 1020,98 грн, № 625 від 31.05.2018 в сумі 1581,82 грн, № 763 від 30.06.2018 в сумі 1313,88 грн, № 928 від 31.07.2018 в сумі 1975,06 грн, № 1072 від 31.08.2018 в сумі 2010,96 грн, № 1220 від 30.09.2018 в сумі 2034,90 грн, № 1374 від 31.10.2018 в сумі 1350,06 грн, № 1485 від 30.11.2018 в сумі 2901,30 грн, № 1614 від 31.12.2018 в сумі 230,26 грн, № 198 від 28.02.2019 в сумі 1707,16 грн, № 352 від 31.03.2019 в сумі 1204,55 грн, № 507 від 30.04.2019 в сумі 1374,96 грн, № 661від 31.05.2019 в сумі 1847,04 грн, № 799 від 30.06.2019 в сумі 3555,48 грн, № 961 від 31.07.2019 в сумі 2459,59 грн, № 1127 від 31.08.2019 в сумі 3074,27 грн, № 1220 від 30.09.2019 в сумі 1160,71 грн, № 1346 від 31.10.2019 в сумі 2107,81 грн, № 1435 від 30.11.2019 в сумі 1589,54 грн, № 1535 від 31.12.2019 в сумі 1340,59 грн, № 160 від 31.01.2020 в сумі 1605,56 грн, № 416 від 29.02.2020 в сумі 1486,58 грн, № 632 від 31.03.2020 в сумі 1445,93 грн, № 782 від 30.04.2020 в сумі 1725,46 грн, № 955 від 31.05.2020 в сумі 937,69 грн, № 1172 від 30.06.2020 в сумі 2518,09 грн, № 1443 від 31.07.2020 в сумі 2644,67 грн, № 1756 від 31.08.2020.

Зазначені акти та рахунки позивачем направлялись на адресу відповідача, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, копії яких містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначив, що розмір заборгованості та обсяги фактичного споживання ресурсів підтверджується виставленими рахунками та актами на підставі складених довідок про споживання електричної енергії за 2018, 2019, 2020 роки, які долучені до матеріалів справи. Зазначені довідки складались на підставі фіксованого обліку споживання електроенергії субспоживачами приєднаного теплового навантаження позивача (інформація з журналів обліку споживання електричної енергії додається). При цьому тарифи врегульовані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, шляхом розміщення інформації щодо роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається для кожного класу споживачів, крім населення, на офіційному веб-сайті.

Розділом 6 Договору сторони обумовили, що договір вступає в силу з моменту підписання до 31.12.2005. Якщо за 30 днів до кінцевого строку дії діючого договору не від однієї із сторін не послідує письмового звернення про припинення його дії, договір вважається продовженим на черговий календарний рік у той же редакції.

В матеріалах справи відсутні будь - які листи, повідомлення тощо щодо розірвання даного договору. Також позивач зазначив, що даний договір не визнаний в судовому порядку нечинним, та є таким, що підлягає виконанню сторонами.

Однак, відповідач в обумовлений договором строк оплату по вказаними рахунками не здійснив.

Позивач звертався до відповідача з претензіями (вх. № 1514/10-2020 та вх. № 1293/08-2021) щодо погашення заборгованості за договором № 26.8/04-111.

20.08.2021 відповідач направив до позивача відповідь (вх. № 9/11/08-70-10) на претензію вх. № 1293/08-2021 якою повідомив про те, що відповідно до ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України, підстав для її задоволення не має.

Позивач надав інформацію вх. № 1460/09-2021 стосовно відповіді відповідача на претензію, якою зазначив що посилання на забезпечення митних органів приміщення не відносяться до питання компенсації за надані комунальні послуги. Наведені норми відповідачем не звільняють митні органи від вказаного обов`язку компенсації енерго та водо ресурсів та не передбачають безкоштовне забезпечення ними.

27.09.2021 відповідач направив позивачу лист (вх. № 7.20-1/22/14/1544) за результатами розгляду листа (вх. № 1460/09-2021) повідомив про відсутність підстав для задоволення претензії щодо відшкодування позивачу витрат за електроенергію.

Позивач надав інформацію вх. № 1569/09-2021 стосовно відповіді відповідача вх. № 7.20-1/22/14/1544, яким наполягав що несплата коштів по виставленим позивачем рахункам є порушенням зобов`язання з боку відповідача.

У зв`язку із тим, що відповідачем не були оплачені отримані послуги за договором № 26.8/04-111, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вартість спожитої відповідачем електричної енергії у період з січня 2018 року по листопад 2020 року у загальному розмірі 58 015,19 грн.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, вислухавши представника позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений договір між сторонами № 26.8/04-111 від 03.11.2004 за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Нормами ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до частини 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те, що до 2012 року відповідач оплачував виставлені рахунки позивача відповідно до умов договору № 26.8/04-111 від 03.11.2004. З 01.06.2012 року набрав сили Митний кодекс України. Відповідно ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України передбачено, що адміністрація аеропорту на безоплатній основі забезпечує митні органи необхідними службовими приміщеннями і не тільки службовими приміщеннями, а і обладнанням, засобами зв`язку, а також створює їм належні умови для роботи. Відповідач стверджує, що до належних умов для роботи митниці необхідно мати наявність електромережі, наявність комп`ютерної мережі, наявність водо-тепло, санітарних умов, пожежної безпеки та інші. Відсутність цих умов робить роботу митниці неможливим. У зв`язку з чим, відповідач вважає, що всі ці належні умови повинні надаватися митниці безкоштовно.

Позивач проти доводів відповідача заперечив та вважає, що твердження та посилання на забезпечення митних органів приміщення не відносяться до питання компенсації за надані комунальні послуги. Також, позивач зауважив, що наведені відповідачем норми не звільняють митні органи від вказаного обов`язку компенсації за спожиту електричну енергію та не передбачають безкоштовне забезпечення нею.

Частинами 1, 2 ст. 188 Митного Кодексу передбачено, що з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов`язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи.

Суд погоджується з доводами позивача та вважає, що зазначеними нормами законодавства України, якими забезпечуються органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку на безоплатній основі, не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на власника чи балансоутримувача.

З урахуванням викладеного суд вважає, що надання органам доходів і зборів комунальних послуг на безоплатній основі прямо не передбачено нормами чинного законодавства України, а їх надання балансоутримувачем може призвести до негативних наслідків його фінансово-економічного стану, що є неприпустимим.

Як встановлено судом, у період з січня 2018 року по листопад 2020 року відповідач користується приміщенням, балансоутримувачем якого є позивач, на безоплатній основі.

Таким чином, оскільки законодавством України передбачено лише безоплатне користування відповідачем приміщеннями (ст. 188 Митного кодексу України), та не передбачено, що за спожиті відповідачем під час такого безоплатного користування приміщеннями житлово-комунальні послуги обов`язок зі сплати покладається на будь-яку іншу особу, суд дійшов висновку, що вартість спожитих житлово-комунальних послуг під час безоплатного користування приміщеннями (в тому числі, вартість електроенергії) повинен сплачувати саме відповідач як особа яка безпосередньо споживає житлово-комунальні послуги.

Також судом встановлено, що між сторонами укладено договір № 26.8/04-111 від 03.11.2004 відповідно до якого надаються послуги з електропостачання.

На час розгляду справи договір є діючим та його умови підлягають повному виконанню сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем у період з 2018 року по листопад 2020 року відповідачу надано обумовлені договором послуги на загальну суму 58 015,19 грн.

Про факт надання позивачем послуг в рамках договору свідчать складені акти прийому-передачі спожитої електричної енергії та рахунки на оплату, які долучені до матеріалів справи.

Факт споживання відповідачем у вказаному періоді електричної енергії, яка постачається до приміщень, балансоутримувач якої є позивач, відповідачем не заперечується.

Як вбачається з листів між сторонами, копії яких наявні в матеріалах справи, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою сплатити заборгованість, однак відповідач відмовився з огляду на те, що, на думку, відповідача він не зобов`язаний сплачувати вартість спожитих житлово-комунальних послуг.

Суд вважає, що оскільки безпосередньо відповідач споживав житлово-комунальні послуги (послуги електропостачання) у період з січня 2018 року по листопад 2020 року, факт чого відповідачем не заперечується, то обов`язок зі сплати вартості спожитих послуг з електропостачання у вказаному періоді покладається на відповідача.

За правилами ч. 1 ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Аналогічні приписи містять ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання, однак відповідач, покладений на нього обов`язок щодо оплати наданих послуг у встановлений договором строк, не виконав, факт порушення відповідачем умов, визначених договором, є доведеним.

Доказів відшкодування позивачу як балансоутримувачу приміщень, які займає відповідач, вартості спожитої електроенергії у спірному періоді відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене відповідач повинен відшкодувати позивачу вартість спожитих послуг з електропостачання за період з січня 2018 року по листопад 2020 року згідно із висталеними позивачем рахунків на загальну суму 58 015,19 грн.

Між тим відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у відзиві на позовну заяву (вх. № 2352/08-08/22 від 28.01.2022) та в запереченнях на відповідь на відзив (вх. № 4166/08-08/22 від 17.02.2022).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 255 цього Кодексу.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Статтею 235 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Отже, враховуючи наведені приписи законодавства, а також те, що у зв`язку з порушенням умов договору відповідачем було допущено прострочення виконання зобов`язання щодо відшкодування вартості спожитої відповідачем електричної енергії у період з січня 2018 року по листопад 2020 року та зверненням позивача до суду з даним позовом 29.12.2021 (вхідний штамп канцелярії суду, позов надіслано поштою до суду 24.12.2019 про що свідчить конверт), суд дійшов висновку, що строк позовної давності нарахування заборгованості за спожиту енергію за період січня 2018 року по грудень 2018 року, сплив.

З огляду на викладене, судом застосовується позовна давність та наслідки її спливу до позовних вимог щодо заявленої до стягнення заборгованості та відповідно, суд вважає доведеним та належним чином обґрунтованим періодом нарахування заборгованості за прострочення сплати рахунків за спожиту електроенергію є лютий 2019 по листопад 2020, у зв`язку із чим, в задоволенні заборгованості у сумі 16 984,63 грн суд відмовляє.

Стягненню підлягає заборгованість за прострочення сплати рахунків за спожиту електроенергію, в межах періоду з 01.02.2019 по 31.10.2020 у розмірі 41 030,56 грн.

Поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності може вважатися причина існування якої зумовлено факторами об`єктивного характеру, які не залежать від волі заявника, тобто ні за яких обставин не можуть бути ним змінені чи усунуті, а таких причин у даному випадку суд не вбачає.

Поряд з цим слід зазначити, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, натомість позивач заперечує проти пропущення цього строку.

Позивач безпідставно посилається на Постанову Верховного суду україни у справі № 755/19205/17 так як в даній постанові мова йде про іпотеку і в ній зазначається, що закінчення строку дії основного договору не припиняє зобов`язання щодо іпотеки, яке не було виконано належним чином. В даній справі вимога стосується сплати послуг, яка підпадає впливу позовної давності та на яку поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки.

З урахуванням заяви відповідача відповідно до ст. 267 ЦК України, судом до вимог про стягнення заборгованості застосовано наслідки спливу позовної давності та зроблено висновок про часткове задоволення в цій частині позовних вимог.

На підставі п. 3 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної митної служба України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця (69041, м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, буд. 12; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44005647) на користь Комунального підприємства Міжнародний аеропорт Запоріжжя (69013, м. Запоріжжя, вул. Блакитна, 4; ідентифікаційний код юридичної особи 01130561) заборгованості за електричну енергію в розмірі 41 030,56 грн (сорок одна тисяча тридцять гривень 56 коп.) суму витрат зі сплати судового збору у розмірі 1605,43 грн (одна тисяча шістсот п`ять гривень 43 коп.). Видати наказ.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається отягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05 вересня 2022 року.

Суддя І. С. Горохов