ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2022 Справа № 912/2097/21

м.Дніпро

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),

суддів: Вечірка І.О., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.11.2021 (повний текст складено 16.11.2021, суддя Коваленко Н.М.) у справі № 912/2097/21

за позовом - Фермерського господарства "Крок", с. Благодатне, Кропивницький р-н, Кіровоградська обл.

до відповідача 1 - Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, м. Кропивницький

до відповідача 2 - Кетрисанівської сільської ради, с.Кетрисанівка, Кропивницький р-н, Кіровоградська обл.

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1:

ОСОБА_1 , м. Буча, Київська область

ОСОБА_2 , м. Буча, Київська область

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:

ОСОБА_3 , с. Нагірне, Зачепилівський район, Харківська область

ОСОБА_4 , м. Рівне, Рівненська область

ОСОБА_5 , с. Синів, Гощанський район, Рівненська область

ОСОБА_6 , с. Олександрія, Рівненський район, Рівненська область

про визнання незаконним та скасування наказу та визнання права постійного користування

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.

1.1 Позивач звернувся з позовом до відповідачів про визнання незаконним наказу відповідача-1 та визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою за ним. Посилався на ті обставини, що його засновнику у 1992 році була надана у постійне користування земельна ділянка, створено фермерське господарство, однак відповідач-1 незаконно припинив це право постійного користування, прийнявши оспорюваний наказ, внаслідок чого земельна ділянка була поділена, а потім відчужена на користь третіх осіб. Просив визнати та скасувати незаконний наказ відповідача-1 та визнати за ним право постійного користування.

1.2. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 09.11.2021 у справі № 912/2097/21 позов задоволено:

- визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 03.12.2020 року №11-16932/14-20-СГ "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою";

- визнано за Фермерським господарством "Крок" право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50,00 га, кадастровий номер :02:000:9506, Державний акт на право користування землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №010385 серія Б, виданого головою Виконавчого комітету Бобринецької ради народних депутатів від 02 вересня 1992 року для ведення фермерського господарства, що розташована на території Кривоносівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області;

- стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на користь Фермерського господарства "Крок" 2 837,50 грн. судового збору;

- стягнуто з Кетрисанівської сільської ради на користь Фермерського господарства "Крок" 2 837,50 грн. судового збору.

Господарським судом встановлено, що земельна ділянка загальною площею 50,00 га кадастровий номер :02:000:9506 з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Бобринецького району Кіровоградської області, надана в постійне користування згідно з Державним актом на право постійного користування землею №010385, є матеріальною основою та основним засобом виробництва в діяльності ФГ "Крок", яке є її належним користувачем.

В той час підставою прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 03.12.2020 року №11-16932/14-20-СГ "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" стала заява №б/н від 27.10.2020 гр. ОСОБА_7 від імені померлого засновника ФГ "Крок" - гр. ОСОБА_8 .

Господарським судом встановлено, що на момент подання вищезазначеної заяви - 27.11.2020 у відповідності до положень ч. 6 ст. 248 ЦК України гр. ОСОБА_9 не мав належного обсягу цивільної дієздатності, а також відповідних повноважень вчиняти певні дії, направлених на набуття, зміну чи припинення речових прав стосовно гр. ОСОБА_8 , оскільки представництво за довіреністю №707 від 17.10.2020 припинилося 22.11.2020 у зв`язку зі смертю гр. ОСОБА_8 .

Суд зазначив що, оспорюваний наказ не може вважатися таким, що виданий на підставі закону, оскільки відсутня добровільна відмова саме ФГ "Крок" від права користування земельною ділянкою, для цілей створення якого вона і була надана.

Суд, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанови від 16.05.2018 у справі №911/4111/16, від 20.11.2018 у справі №911/44/17, від 15.01.2019 у справі №911/4007/16, від 10.09.2019 у справі №910/4896/18) стосовно юрисдикції суду у розгляду спорів, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, відмовив у закритті провадження на підставі п.1ч.1ст.231 ГПК України.

2. Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, 14.12.2021 ОСОБА_10 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_10 посилається на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясуванням обставин справи, а саме:

2.1 невірне застосування ст. 141 Земельного кодексу України в частині визначення належного користувача земельної ділянки. Законодавством, чинним на момент створення ФГ «Крок», не було передбачено можливості отримання селянським (фермерським) господарством земельної ділянки на праві постійного користування, як до, так і після державної реєстрації господарства. ОСОБА_11 був належним користувачем земельної ділянки :02:000:9506, прийняв рішення добровільно відмовитись від права постійного користування відповідною земельною ділянкою;

2.2 не застосовані вимоги п.1ч.1ст.231 ГПК України, щодо закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Стороною спору є фізична особа, яка створила фермерське господарство, отримавши у постійне користування земельну ділянку та власник земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру (відповідач-1), тому провадження підлягає закриттю;

2.3 порушення вимог ст.76 ГПК України, щодо належності доказів. Сам по собі факт звернення третьої особи ОСОБА_4 до правоохоронних органів ніяким чином не може підтверджувати чи спростовувати факт або обставини, що є предметом розгляду справи № 912/2097/21. Заява про залучення до справи як потерпілого не може бути належним доказом;

2.4 порушено вимоги ст.92 Земельного кодексу України, оскільки на праві постійного користування земельні ділянки можуть належати тільки підприємствам, установам, організаціям державної або комунальної власності

2.5 порушення п.2-5 ч.4 ст.238 ГПК України щодо не зазначення мотивів визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі. Господарським судом не було дотримано «балансу вірогідностей». Зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається, яку оцінку суд надав тим чи іншим аргументам та доказам сторін по справі;

2.6 судом, фактично здійснено втручання у право власності на земельні ділянки, що належить третім особам, що порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм правом.

3. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення з підстав, зазначених у цьому відзиві.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу не надали.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.01.2022 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі : головуючого судді-доповідача Білецької Л.М., суддів Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2022 поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.11.2021 у справі № 912/2097/21; зупинено дію оскаржуваного рішення на час розгляду апеляційної скарги; розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 30.08.2022.

У звязку з відпусткою суддів Паруснікова Ю.Б. та Верхогляд Т.А.- членів колегії судів розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 29.08.2022 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Білецької Л.М., суддів: Вечірка І.О., Чередка А.Є.

30.08.2022 у судовому засіданні представник позивача надав пояснення по справі .

Інші учасники справи у судове засідання не з"явилися.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду на 30.08.2022 направлена на електронні адреси учасників справи, на які здійснено підписку в АСДС КП "ДСС" для надсилання процесуальних документів в електронному вигляді, крім того інформація про такий розгляд розміщена на офіційному сайті Центрального апеляційного господарського суду.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст.6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом та Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до ст.120 Кодексу суд викликає, зокрема, учасників справи , у тому числі, електронною поштою або повідомленням через інші засоби звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Надано :

- клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з хворобою (підтверджуючи документи не надані);

- клопотання про витребування доказів (за переліком) від 01.08.2022;

- заяву про залучення третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та клопотання про продовження строку, встановленого законом/ судом для надання такого клопотання.

Суд виклав результати розгляду клопотань у вигляді окремих процесуальних документів

У судовому засіданні вимоги клопотання та заяви підтримано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін з таких підстав.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

02.09.1992 головою виконавчого комітету Бобринецької Ради народних депутатів видано Державний акт на право користування землею, серія Б №010385 на ім`я ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_8 ), який створив ФГ "Крок".

Згідно пункту 1.2 статуту ФГ "Крок" зареєстрованого Бобринецькою районною державною адміністрацією від 11 квітня 2002 року ОСОБА_8 є його засновником. Діяльність ФГ "Крок" нерозривно пов`язана із земельною ділянкою наданою для його створення.

На даний час ФГ "Крок" є діючим, його діяльність не припинена, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За свого життя ОСОБА_8 видав доручення ОСОБА_7 на представництво інтересів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер засновник ФГ "Крок" гр. ОСОБА_8 , актовий запис про смерть №278 від 26.11.2020.

27.11.2020 ОСОБА_7 , представляючи інтереси ОСОБА_8 , відмовився від права постійного користування земельною ділянкою, наданою для створення фермерського господарства.

03.12.2020 наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №11-16932/14-20-СГ припинено право постійного користування земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 50 га, розташовано на території Кривоносівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, надане гр. ОСОБА_8 , посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серія Б №010385, зареєстроване в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 8 від 1992 року.

Надалі речове право постійного користування було припинено.

Так, 28.01.2021 о 08:41:52 державним реєстратором Смалиусом В.В. прийнято рішення №56341983, відповідно до якого інше речове право припинено від імені померлого.

Це стало причиною звернення фермерського господарства «Крок» до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії державного реєстратора.

Відповідно до листа від 02.04.2021 №29-11-0.3-2343/2-21 Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомило, що не зверталось до державного реєстратора Смалиуса Віталія Володимировича з питань припинення речового права земельної ділянки кадастровий номер :02:000:9506 площею 50 га згідно наказу №11-16932/14-20-СГ від 03.12.2020.

13.07.2021 наказом Міністерства юстиції України №2480/5 скаргу ФГ "Крок" від 02.04.2021 задоволено та скасовано рішення №56341983 від 28.01.2021, яким було припинено право постійного користування.

Відповідно до відомостей з Реєстру речових прав земельна ділянка площею 50 га кадастровий номер :02:000:9506 перебуває у користуванні ФГ "Крок".

Земельна ділянка загальною площею 50 га кадастровий номер :02:000:9506 з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Кропивницького (Бобринецького) району Кіровоградської області, надана в постійне користування, згідно Державного акту на право постійного користування землею №010385, є матеріальною основою та основним засобом виробництва в діяльності ФГ "Крок", яке є її належним користувачем, що встановлено ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23.06.2021 року номер провадження 11-сс/4809/241/21.

Позивачем у добровільному порядку, визначеному ст. 142 Земельного кодексу України не здійснювалась відмова від постійного користування спірною земельною ділянкою, дані обставини встановлені ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23.06.2021, провадження №11-сс/4809/241/21.

Разом з тим, у зв`язку з не визнанням Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області права постійного користування ФГ "Крок" та наявності чинного наказу №11-16932/14-20-СГ, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, оспорюючи незаконний наказ та вимагаючи визнання права постійного користування за фермерським господарством «Крок».

6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

6.1 Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві, які відсутні у справі.

У пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент смерті фізичної особи - засновника) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до приписів частини першої статті 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року), яка діяла до 01 січня 2002 року, право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент передачі спірних земельних ділянок у постійне користування, так і з 01.01.2002 й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня.

Адже правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень їхнього права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів влади або місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України).

Частинами 1, 2 статті 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач-1, як територіальний підрозділ центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, реалізував повноваження власника землі.

За правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від по справі №21-544а14 від 16.12.2014 та по справі №21-173а15 від 28.04.2015, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має приватно- правовий характер.

В той час, відповідно до п. є-1) ч. 1 ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Стаття 22 Земельного Кодексу України визначає поняття земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання.

Стаття 122 ЗК України визначає повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

При цьому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних

Відповідно до ст. 143 ЗК примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

У пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі №906/392/18 (провадження №12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у ст. 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

В той час, дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка загальною площею 50,00 га кадастровий номер :02:000:9506 з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Бобринецького району Кіровоградської області, надана в постійне користування, згідно з Державним актом на право постійного користування землею №010385, є матеріальною основою та основним засобом виробництва в діяльності ФГ "Крок", яке є її належним користувачем.

Підставою прийняття наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 03.12.2020 року №11-16932/14-20-СГ "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" стала заява №б/н від 27.10.2020 гр. ОСОБА_7 від імені померлого засновника ФГ "Крок" - гр. ОСОБА_8 .

В поданій заяві №б/н від 27.10.2020 гр. ОСОБА_7 зазначено, що у зв`язку з передачею земельних ділянок 25 громадянам України для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки загальною площею 50,00 га кадастровий номер :02:000:9506, розташованої на території Червонозорівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, що перебуває у користуванні ОСОБА_8 згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 02.09.1992 Б 010385. Крім того, заявник просить припинити право постійного користування земельної ділянки у зв`язку з його згодою.

До поданої заяви додано, зокрема, копії довіреності та нотаріальної згоди на вилучення земельної ділянки.

При настанні обставин, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України, а саме смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності, представництво за довіреністю припиняється.

На момент подання вищезазначеної заяви - 27.11.2020, у відповідності до положень ч. 6 ст. 248 ЦК України, гр. ОСОБА_9 не мав належного обсягу цивільної дієздатності, а також відповідних повноважень вчиняти певні дії, направлених на набуття, зміну чи припинення речових прав стосовно гр. ОСОБА_8 , оскільки представництво за довіреністю №707 від 17.10.2020 припинилося 22.11.2020 у зв`язку зі смертю гр. ОСОБА_8 .

Вищезазначене стало підставою для задоволення Міністерством юстиції України скарги ФГ "Крок" від 02.04.2021 та скасування рішення №56341983 від 28.01.2021 державного реєстратора Підлісненської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області Смалиуса В.В., яким було припинено право постійного користування.

Матеріалами справи підтверджується, що саме ФГ "Крок", в т.ч. його керівником - гр. ОСОБА_12 , не було надано згоду ні на поділ земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:9506, ні на припинення права постійного користування нею у відповідності до положень ст. 123, 141, 186 ЗК України та п. е) ч. 2 ст. 56 Закону України "Про землеустрій" (в редакції чинній на момент прийняття спірного наказу).

Відповідно до визначених у даній постанові норм діючого законодавства до передачі земельних ділянок, що знаходяться на праві постійного користування за ФГ "Крок", Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повинно було припинити право користування ФГ "Крок", шляхом прийняття рішення про припинення права постійного користування та/або скасування Державного акта на право постійного користування землею, доказів чого матеріали справи не містять.

6.2 Щодо відсутності підстав для закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів здійснено відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. Крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи - підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.

Великою Палатою Верховного Суду (постанови від 16.05.2018 у справі №911/4111/16, від 20.11.2018 у справі №911/44/17, від 15.01.2019 у справі №911/4007/16, від 10.09.2019 у справі №910/4896/18 стосовно юрисдикції суду у розгляду спорів, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовну вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 18.01.2021 у справі №908/2107/20: належним способом захисту порушеного права є визнання права постійного користування в порядку господарського судочинства та подальше скасування рішень про надання в приватну власність земельних ділянок в порядку цивільного судочинства.

На момент надання земельної ділянки гр. ОСОБА_8 земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення фермерського господарства надавалася для створення селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (далі - Закон № 2009-XII), у статті 2 якого вказано, що селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією.

У статті 9 цього Закону передбачалося, що після одержання державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Аналогічно врегульовані і правовідносини зі створення та діяльності фермерського господарства Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 937-IV (далі - Закон № 937-IV), у статті 1 якого вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону № 937-IV).

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього, натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Відтак колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду, що законодавством, чинним на момент створення ФГ "Крок", було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас, одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто, Закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.

Як зазначено у п.5 постанови, 02.09.1992 головою виконавчого комітету Бобринецької Ради народних депутатів видано Державний акт на право користування землею, серія Б №010385 на ім`я ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_8 ), який створив ФГ "Крок".

Згідно пункту 1.2 статуту ФГ "Крок", зареєстрованого Бобринецькою районною державною адміністрацією від 11 квітня 2002 року, з наступними змінами, ОСОБА_8 є його засновником.

Колегія суддів зазначає на підставі приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства, що апеляційною скаргою не оспорюється.

Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема, з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження № 12-131гс19), від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18), від 15 січня 2020 року у справі № 695/2632/17(провадження № 14-401цс19).

У Постанові ВП ВС від 19.02.2020 (ЦПК) справа № 629/4590/17 зазначено, якщо на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади чи місцевого самоврядування та фізичною особою, якій із земель державної або комунальної власності надана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, фермерське господарство вже було зареєстрованим, то така справа має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Отже, з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18).

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи характер спірних правовідносин, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому у господарського суду відсутні правові підстави для закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в зв`язку з чим господарський суд правомірно відмовив в задоволенні відповідного клопотання.

6.3 Поділ спірної земельної ділянки не є перешкодою щодо поновлення права позивача.

Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладений в постановах Великої Палаті Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (пункт 56) та від 01.10.2019 у справі №922/2723/17 (пункт 7.36).

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуваний наказ став підставою для поділу земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:9506 на 25 земельних ділянок.

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №29-11-0.2-2856/2-21 від 23.04.2021 "Про розгляд листа" за інформацією відділу у Бобринецькому районі Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі - Відділ), державним кадастровим реєстратором Відділу, за результатами поділу земельної ділянки із кадастровим номером :02:000:9506 було утворено нові земельні ділянки із кадастровими номерами: :02:000:5211-:02:000:5234. Таким чином, земельна ділянка із кадастровим номером :02:000:9506 з 03.02.2021 року набула статусу архівної.

Нові земельні ділянки за результатами поділу земельної ділянки із кадастровим номером :02:000:9506 зареєстровані наступним чином:

ОСОБА_10 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:000:5229 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №149; :02:000:5228 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №175; :02:000:5227 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №150; :02:000:5226 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №142; :02:000:5224 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №148; :02:000:5222 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №151; :02:000:5219 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №145; :02:000:5214 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №144; :02:000:5210 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №143. ОСОБА_2 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:000:5211 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №154; :02:000:5212 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №162; :02:000:5217 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №161; :02:000:5221 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №158; :02:000:5234 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №155; :02:000:5233 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №156; :02:000:5232 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №157; :02:000:5220 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №159; :02:000:5218 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстровано в реєстрі за №160.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №250305353 від 29.03.2021, власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:5223 є ОСОБА_5 , підстава: наказ, серія та номер: 11-738/14-21-СГ, виданий 25.02.2021, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області; відомості з ДЗК, серія на номер: 37743714, виданий 12.03.2021, видавник: Державний земельний кадастр.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №250302031 від 29.03.2021, власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:5230 є ОСОБА_6 , підстава: наказ, серія та номер: 11-739/14-21-СГ, виданий 25.02.2021, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області; відомості з ДЗК, серія на номер: 37753374, виданий 12.03.2021, видавник: Державний земельний кадастр.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №250301142 від 29.03.2021, власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:5213 є ОСОБА_4 , підстава: наказ, серія та номер: 11-739/14-21-СГ, виданий 25.02.2021, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області; відомості з ДЗК, серія на номер: 37752087, виданий 12.03.2021, видавник: Державний земельний кадастр.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №258867519 від 28.05.2021, власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:5216 є ОСОБА_3 , підстава: наказ, серія та номер: 11-1480/14-21-СГ, виданий 05.05.2021, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (а.с. 5-24, 31-69, т. 2).

6.4 Матеріали справи свідчать, що в провадженні СУ ГУ Національної поліції в Кіровоградській області перебуває кримінальне провадження №0000105 від 29.03.2021, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України щодо поділу зазначеної земельної ділянки.

Ухвалою слідчого суді від 05.04.2021 накладено арешти на земельні ділянки, що утворились із земельної ділянки кадастровий номер: :02:000:9506.

В проваджені Кропивницького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Кіровоградській області 06.05.2021 зареєстровано кримінальне провадження №0000960 за ч. 4 ст. 190 КК України за фактом підроблення нотаріальних довіреностей та використання персональних даних громадян, для оформлення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства без їх згоди.

6.5 Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у частині другій статті 2, частині першій статті 13 ГПК України.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс ймовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Так, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були, зокрема внесені зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") звернув увагу, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

ЄСПЛ у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що пояснення гр. ОСОБА_4 стосовно того, що вона не здійснювала оформлення земельної ділянки на території Кіровоградської області та за фактом підроблення нотаріальної довіреності, на підставі якої гр. ОСОБА_7 здійснював представництво її інтересів, звернулася до правоохоронних органів, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією заяви про залучення до провадження як потерпілого №б/н від 05.05.2021, додатково підтверджують обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, з посиланням на положення частини шостої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, що в матеріалах справи відсутній вирок суду, інший допустимий доказ в розумінні норм чинного законодавства щодо притягнення певних осіб у встановленому порядку до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, а відтак дійшов обґрунтованого висновку, що сама лише наявність кримінального провадження за ознаками певного кримінального правопорушення не є достеменним свідченням вчинення карного діяння, а отже, у даному випадку проведення зазначених досудових розслідувань за вказаними провадженнями не є належним доказом.

Позивач ФГ "Крок" продовжує здійснювати фермерську діяльність та використовувати земельну ділянку на праві постійного користування. Зокрема, зазначене підтверджується податковими деклараціями № від 07.02.2019, № від 18.02.2020, № від 07.02.2021 та квитанціями про сплату єдиного податку з сільськогосподарських товаровиробників.

Центральний апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Право позивача порушене, тому підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 03.12.2020 року №11-16932/14-20-СГ "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою", а також визнання за ФГ "Крок" права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50,00 га, кадастровий номер :02:000:9506, Державний акт на право користування землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №010385 серія Б, виданого головою Виконавчого комітету Бобринецької ради народних депутатів від 02 вересня 1992 року для ведення фермерського господарства, що розташована на території Кривоносівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги не обґрунтованими з огляду на п. 6 цієї постанови, а також в силу наступного.

7.1 Аргумент про порушення ст.141 Земельного кодексу України спростовується п.22 Постанови Великої Палати від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц, оскільки користування земельною ділянкою здійснює саме фермерське господарство, а не фізична особа.

7.2 Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом фактично здійснено втручання у право власності на земельні ділянки, що належить третім особам, що порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм правом, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що виданням оспорюваного наказу всупереч вимогам земельного законодавства саме відповідач-1 втрутився у право позивача на мирне володіння своїм майном на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Є обґрунтованим твердження апеляційної скарги щодо звернення до правоохоронних органів Заяць Л.В., але цей аргумент не є ключовим і оцінка аргументу ОСОБА_4 судом не призвела до постановлення невірного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги відхилені з підстав, зазначених у п.6 постанови

8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права і інтереси особи за захистом яких вона звернулась до суду.

Аргументи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Право скаржника порушено не було.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.11.2021 у справі №912/2097/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 09.11.2021 у справі № 912/2097/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.09.2022.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя І.О.Вечірко

Суддя А.Є.Чередко