РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.09.2022Справа № 910/3051/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) господарську справу

За позовом Адвокатського Об`єднання "АДВІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

про стягнення 189 880,60 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Адвокатське Об`єднання "АДВІС" звернулось із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" про стягнення заборгованості за Договором поставки №14741К від 01.07.2017 р. у сумі 189 880,60 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 18.04.2022 відкрив провадження у справі № 910/3051/22 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надав строк для реалізації сторонами процесуальних прав.

19.05.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав на відсутність підстав для звернення позивачем в суд з указаним позовом, оскільки ним пропущено строк позовної давності.

15.06.2022 позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав, що посилання відповідача на пропуск позовної давності безпідставні, оскільки ним вчинялися дії, зокрема оплата частини боргу, що свідчать про визнання свого боргу перед позивачем, а тому перебіг позовної давності переривався вчиненням таких дій. Крім того зазначав, що з моменту запровадження в країні карантину з 02.04.2020 та у період дії воєнного стану, запровадженого з 24.02.2022, строки встановлені у т.ч. ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії таких обставин.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова компанія-2006" (постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко" (покупець за договором, відповідач) був укладений договір поставки № 14741К, за умовами якого постачальник зобов`язався передавати продовольчі та непродовольчі товари, а покупець - прийняти цей товар та оплатити його вартість на умовах, визначених цим договором.

За змістом пункту 2.2 договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент прийняття товару покупцем від постачальника, підтвердженням приймання товару є підписання сторонами накладної на товар.

Згідно умов п. 8.1 договору в редакції протоколу узгодження розбіжностей, покупець оплачує поставлений постачальником товар до закінчення 67 календарних днів з дати поставки товару.

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова компанія-2006" протягом 21.07.2017 по 23.02.2018 поставлено відповідачу товару на загальну суму 893942,72 грн. Відповідач частково оплатив одержаний товар у розмірі 722391,48 грн., а також повернуто постачальнику товар вартістю 39568,68 грн.

Проте, в порушення умов договору поставки, відповідач поставлений товар не оплатив, внаслідок чого виникла заборгованість перед постачальником в розмірі 131982,56 грн., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача викладеними в позовній заяві, доданими до позовної заяви копіями податкових накладних ТОВ «Нова компанія-2006» за період з 21.07.2017 по 23.02.2018 складених за фактом поставки товару за договором поставки № 14741К від 01.07.2017, квитанціями про реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, податковими деклараціями за той же період, банківськими виписками з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова компанія-2006" за період 14.12.2017 по 22.10.2019.

Крім того, згідно вимог ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Враховуючи, що відзив на позовну заяву не містить вказівки на незгоду відповідача з вищенаведеними обставинами, то такі обставини не підлягають доказуванню.

14.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова компанія-2006" (далі - цедент) та Адвокатським об`єднанням "АДВІС" (далі - цесіонарій/позивач) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 14/04, відповідно до якого цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові на загальну суму 24811729,10 грн.

Відповідно до п. 1.2 договору цесіонарій набуває право вимого виконання грошового зобов`язання від відповідача на суму 131982,56 грн., яке виникло між цедентом та відповідачем на підставі договору поставки № 14741К від 01.07.2017, до цесіонарія переходить зазначене вище право вимоги цедента в обсязі та на умовах, що зазначене в цьому договорі та існує на момент укладення цього договору у зв`язку з непроведенням боржником розрахунків.

14.04.2021 на підставі вказаного договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова компанія-2006" передало (відступило) Адвокатському об`єднанні "АДВІС" право вимоги виконання грошового зобов`язання від відповідача на суму 131982,56 грн., про що було підписано акт приймання-передачі (відступлення) права вимоги (приймання-передавання документів, що підтверджують право вимоги) згідно договору № 14/04 відступлення права вимоги (місії) від 14.04.2021.

25.05.2021 позивачем направлено на адресу відповідача претензію з повідомленням про відступлення права вимоги, в якому вказувалось про те, що борг за поставку товару на загальну суму 131982,56 грн. необхідно сплатити саме йому на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) № 14/04, а також було направлено копію цього договору.

Таким чином до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги до боржника щодо належного виконання обов`язку на суму 131982,56 грн. за договором поставки № 14741К від 01.07.2017, проте відповідач таку вимогу не задовольнив, заборгованість не сплатив.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язання щодо погашення заборгованості у розмірі 131982,56 грн., просить стягнути з відповідача на його користь вказану суму боргу, а також нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 41975,61 грн. та 3% річних у розмірі 15922,43 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова компанія-2006" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко" договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу обумовлений товар на загальну суму 893942,72 грн., відповідач частково оплатив одержаний товар у розмірі 722391,48 грн., а також повернуто частину товару вартістю 39568,68 грн.

Згідно розрахунку позивача, заборгованість відповідача за поставлений товар склала 131982,56 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за відсутності доказів повної оплати та з огляду на те, що строк оплати є таким, що настав, вимоги про стягнення 131982,56 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Також за прострочення виконання зобов`язання із оплати товару позивачем нараховано до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 41975,61 грн. та 3% річних у розмірі 15922,43 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку заявлених до стягнення позивачем інфляційні втрати у розмірі 41975,61 грн. та 3% річних у розмірі 15922,43 грн., судом задовольняються вказані вимоги оскільки вказані розрахунки є вірними.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про сплив строку позовної давності для звернення в суд з указаним позовом, суд зазначає таке.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Водночас за змістом частини першої та третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі 905/2324/17.

Суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18.

При цьому, установлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Аналогічний правовий висновок викладено у пункті 34 постанови Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 911/479/18.

Як встановлено судом вище виконання зобов`язання з оплати боргу відповідач мав виконати у строк до 02.05.2018 (з розрахунку поставки останньої партії товару 23.02.2018), а отже у позивача виникло право на звернення до суду з позовом з дня, наступного за днем, коли зобов`язання мало бути виконане, а саме з 03.05.2018 по 03.05.2021 у межах строку позовної давності.

Водночас здійснення часткових оплат у період з 14.12.2017 по 22.10.2019 свідчать про переривання строку позовної давності, який починається заново, у т.ч. з 22.10.2019.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" зі змінами, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин, який наразі продовжено до 31.08.2022.

Відповідно до п. 12 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Також Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022, Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України були доповненні пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Враховуючи переривання та продовження строків позовної давності, позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом. Тому клопотання відповідача про сплив строку позовної давності для звернення позивачем в суд з указаним позовом є необґрунтованим.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст. 86, 123, 129, 233, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м. Київ, пр-т Науки, 8, код 32104254) на користь Адвокатського Об`єднання "АДВІС" (49054, м. Дніпро, пр-т О. Поля, 101, к. 325, код 41370530) 131982 (сто тридцять одну тисячу дев`ятсот вісімдесят дві) грн. 56 коп. основного боргу, 41975 (сорок одну тисячу дев`ятсот сімдесят п`ять) грн. 61 коп. інфляційних втрат, 15922 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот двадцять дві) грн. 43 коп. 3% річних, 2848 (дві тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 21 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції в строки та порядку передбаченому розділом ІV ГПК України.

Суддя О.М.Ярмак