РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.08.2022Справа № 910/22027/21

За позовомОСОБА_1
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ХДМ-СЕРВІС» 2. ОСОБА_2 3. ОСОБА_3
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачівПриватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єдігарова Ельвіра Михайловича
провизнання правочинів недійсними, визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання протиправними та скасування записів, витребування частки в статутному капіталі
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Грубник Д.Л., Суньов Є.В.
від відповідача 1:не з`явився
від відповідача 2:не з`явився
від відповідача 3:Ковальчук А.Г.
від третьої особи:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХДМ-СЕРВІС» (надалі - «Товариство»), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про:

- визнання недійсною довіреності від 18.11.2020, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем за №3638;

- визнання недійсним договору від 28.07.2020, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , про відчуження частки в статутному капіталі Товариства;

- визнання недійсним договору від 31.07.2020, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , про відчуження частки в статутному капіталі Товариства;

- визнання недійсним акту приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства від 31.07.2020;

- визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства від 30.07.2020, оформлених протоколом №30/07/2020 від 30.07.2020;

- визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства від 03.08.2020, оформлених протоколом №03/08/2020 від 03.08.2020;

- визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства від 30.07.2020, оформлених протоколом №20/08/2020 від 20.08.2020;

- визнання протиправними та скасування записів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про вчинення реєстраційних дій щодо Товариства за №9004630, №0004630 та №1004630;

- витребування від ОСОБА_3 на користь позивача частки в статутному капіталі Товариства в розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі підробленої довіреності від 18.11.2020, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем за №3638, від імені позивача були вчинені правочини щодо відчуження належної позивачу частки в статутному капіталі Товариства в розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу, у зв`язку з чим позивач просить визнати таку довіреність недійсною, а також заявляє вимоги про визнання правочинів та рішень загальних зборів недійсними. Крім того, позивачем заявлено вимогу про витребування від ОСОБА_3 спірної частки в статутному капіталі як від особи, яка на даний момент визначена власником таких корпоративних прав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єдігарова Ельвіра Михайловича в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 08.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.07.2022.

Судове засідання з розгляду справи по суті 13.07.2022 було відкладено на 17.08.2022 у зв`язку із заявленим відповідачем 3 клопотанням про відкладення розгляду справи.

Представники позивача в судове засідання з`явилися, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити повністю.

Представники відповідачів 1 та 2 в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідачів про розгляд справи судом та про їх право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду у даній справі направлялися судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача 1, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також відповідні ухвали направлялися на адресу відповідача 2, відомості про яку були наявні в матеріалах справи.

Однак, конверти з ухвалами суду були повернуті до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідачі 1 та 2 не були позбавлені права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Представник відповідача 3 в судове засідання з`явилася, заявила клопотання про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи, в задоволенні якого судом було відмовлено з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що провадження у даній справі було відкрито ухвалою суду від 21.01.2022, якою встановлено строк для надання учасникам справи можливості подано заяви по суті, в тому числі, відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву.

Відповідачем 3 особисто отримано копію такої ухвали 01.02.2022, що підтверджується його підписом в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №611.

Таким чином, саме з цього моменту відповідач 3 був обізнаний про існування даного спору та не був позбавлений права захистити власні інтереси в суді особисто або уповноважити будь-яку іншу особу для такого захисту.

У поданому до суду клопотанні про відкладення розгляду справи від 12.07.2022 ОСОБА_3 повідомив суд, що він з 26.02.2022 перебуває у складі добровольчого формування №1 Фастівської територіальної громади Фастівського району та не має можливості прибути в судове засідання.

В той же час суд відзначає, що з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі (01.02.2022) та до моменту введення воєнного стану в Україні Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, відповідач 3 мав достатньо часу підготувати та подати до суду відзив на позовну заяву для реалізації свого права на захист власних інтересів, проте відповідач 3 таким правом не скористався.

Більш того, отримавши подане клопотання відповідача 3 про відкладення розгляду справи вже на стадії судового розгляду по суті, суд його задовольнив та відклав розгляду справи на 17.08.2022.

За змістом ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема розумні строки розгляду справи судом.

Наведені конституційні засади означають серед іншого неприпустимість таких дій суду щодо строку розгляду справи, що не мають об`єктивного та розумного обґрунтування.

Застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Отже подальше відкладення може призвести до порушення приписів господарського процесуального законодавства України та вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду спору.

За вказаних обставин клопотання представника відповідача 3 про відкладення розгляду справи було відхилено.

Представник третьої особи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

З урахуванням викладеного, неявка представників відповідачів 1, 2 та третьої особи, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи.

В судовому засіданні 17.08.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Станом на 30.07.2020 учасниками Товариства були: ОСОБА_4 з часткою в статутному капіталі у розмірі 93,75 грн., що становить 1% статутного капіталу Товариства; ОСОБА_1 з часткою в статутному капіталі у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу Товариства. Директором Товариства був ОСОБА_4 .

Вказані відомості підтверджуються Статутом Товариства в редакції, затвердженій протоколом Загальних зборів учасників №21/06/19 від 21.06.2019, а також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №97.

В серпні 2020 року позивачу стало відомо, що у відомості про Товариство були внесені зміни, на підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №35. З вказаного витягу вбачається, що станом на 03.08.2020 учасниками Товариства був ОСОБА_4 з часткою в статутному капіталі у розмірі 93,75 грн. та ОСОБА_2 з часткою в статутному капіталі у розмірі 9 281,25 грн.; директором Товариства зазначено ОСОБА_2

06.08.2020 позивач звернувся до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої було розпочато досудове розслідування кримінального провадження №000477, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Під час здійснення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, слідчим відділом було встановлено, що 15.07.2020 о 21:43 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем була посвідчена довіреність за №3638 від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 з повноваженнями відчужувати належні позивачу частки в статутних капіталах юридичних осіб та з підписанням всіх без виключення документів.

В межах вказаного кримінального провадження була призначена почеркознавча експертиза, за результатом проведення якої експертом був зроблений висновок, що підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі довіреності від 15.07.2020 №3638 на представництво інтересів ОСОБА_1 виконаний не громадянином ОСОБА_1 , а іншою особою.

Також слідчими було встановлено, що довіреність №3638 від 15.07.2020 була посвідчена на підставі підробленого паспорта позивача серії НОМЕР_1 та підробленої довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номера від 20.10.1997.

Позивач вказує, що з громадянином ОСОБА_5 він не знайомий, жодних довіреностей йому не видавав, та, відповідно, не уповноважував на вчинення жодних дій від свого імені відносно Товариства.

Вподальшому як стало відомо, 30.07.2020 ОСОБА_5 , використовуючи довіреність №3638 від 15.07.2020, разом з ОСОБА_2 проведено загальні збори Товариства, на яких прийняті рішення про звільнення ОСОБА_4 з посади директора та призначення на цю посаду ОСОБА_2 , а також зміну місцезнаходження юридичної особи.

31.07.2020 між ОСОБА_5 , який діяв від імені позивача, та ОСОБА_2 підписаний акт приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івченко А.В. за реєстровими №№316, 317, за яким ОСОБА_1 передав на користь ОСОБА_2 частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

Відповідні відомості про зміни у складі учасників були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягом №35.

20.08.2020 ОСОБА_2 були проведені загальні збори учасників Товариства, оформлені протоколом №20/08/2020 від 20.08.2020, на яких було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Товариства та призначення на цю посаду ОСОБА_3 .

Також 20.08.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був підписаний акт приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за реєстровими №№1611, 1612, за яким ОСОБА_2 передав на користь ОСОБА_3 частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

Відповідні відомості про зміни у складі учасників були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягом №57.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, частка в статутному капіталі Товариства, яка належала йому на праві власності, вибула із його власності без його згоди та поза його волею.

Положеннями ч. 1,3 ст. 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно із ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15).

У відповідності до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Нормами статті ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учаснику товариства надано право на відчуження частки у статутному капіталі виключно у тому розмірі, в якому така частка належить учаснику товариства.

Поряд з цим, у силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відчуження власником свого майна визначене ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України як одна з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.

Водночас, за змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Так, звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилається на відсутність волевиявлення на відчуження належної йому частки у розмірі 99% у статному капіталі Товариства.

Як встановлено судом, 16.10.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №9004630 щодо зміни складу учасників Товариства, а саме власника частки в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн. змінено з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .

Вказані зміни були внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івченко А.В. на підставі акту приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства від 31.07.2020.

З наявної в матеріалах справи копії акту приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства від 31.07.2020 вбачається, що такий акт складений та підписаний від імені позивача ОСОБА_5 на підставі довіреності від 15.07.2020, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. за реєстровим №3638.

Позивач в обґрунтування позову стверджує, що він ніколи не уповноважував ОСОБА_5 на відчуження у будь-який спосіб належної йому на праві власності частки у статутному капіталі Товариства та не видавав довіреності №3638 від 15.07.2020.

Судом встановлено, що Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 07.08.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України. За даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0004077 від 16.01.2022 встановлено, що до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення, а саме щодо надання завідомо підробленого документу групою осіб, що слугувало для перереєстрації нежитлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі постанови слідчого від 02.11.2020, винесеної в межах даного кримінального провадження, Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України було проведено почеркознавчу експертизу та складено висновок експерта №СЕ-19/111-20/55368-ПЧ від 26.11.2020.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновком судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0004077 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у оригіналі довіреності від 15.07.2020 №3638 на представництво інтересів ОСОБА_1 громадянином Ревуцьким В.Ю. - виконаний не гр. ОСОБА_1 , а іншою особою.

Оцінюючи наданий до матеріалів справи висновок Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України судом прийнято до уваги, що згідно ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (ст. 3 Закону України «Про судову експертизу»).

Зі змісту ст. 4 Закону України «Про судову експертизу» полягає, що незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються, зокрема, визначеним законом порядком призначення судового експерта; забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи; кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Судом враховано, що зі змісту висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, що експерта було повідомлено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

Суд зазначає, що господарські суди при вирішенні господарських спорів досліджують на загальних умовах і висновки судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду наведеною у постанові від 18.07.2018 у справі №914/1589/17.

Висновок №СЕ-19/111-20/55368-ПЧ від 26.11.2020 містить докладний опис проведених експертом досліджень, даний висновок складений у порядку, визначеному законодавством, а тому приймається судом в якості належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, в межах кримінального провадження №0004077 слідчими встановлювалось, що довіреність №3638 від 15.07.2020 була посвідчена на підставі підробленого паспорта позивача серії НОМЕР_1 та підробленої довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номера від 20.10.1997.

За змістом ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Оцінюючи всі представлені до матеріалів справи докази у сукупності, виходячи з наведеного вище, враховуючи законодавчі гарантії здійснення судово-експертної діяльності, забезпечення незалежності судового експерта й правильності його висновку, суд дійшов висновку, що позивачем належними та достатніми доказами підтверджено факт відсутності його підпису на довіреності від 15.07.2020, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. за реєстровим №3638.

Відповідачами будь-яких доказів спростування наведених у позові обставин, надано не було.

Статтею 244 Цивільного кодексу України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч. 1 ст. 245 Цивільного кодексу України).

Таким чином, довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють, і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином.

На довіреність як правочин поширюються загальні вимоги закону щодо правочинів.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №914/1589/17.

Оскільки довіреність як документ є втіленням правочину, він може визнаватись недійсним як правочин.

Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц.

За таких обставин суд приходить до висновку, що односторонній правочин у вигляді довіреності від 15.07.2020, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. за реєстровим №3638, є неукладеним (не вчинений).

При цьому, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Так, підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою.

Водночас, право власності на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у третьої особи виникає з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін (ст. 363 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відчуження власником свого майна визначено ч. 1 ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.

При цьому, відчуження частки в статутному капіталі товариства має своєю метою припинити право власності на цю частку, щоб певна інша особа набула право на цю частку. За правовим змістом відчуження частки передбачає волю учасника, що спрямована на передачу учасником іншій особі (одному чи кільком учасникам цього товариства або третім особам) у власність належної йому частки або її частини.

Судом встановлено факт відсутності волі позивача на відчуження своєї частки в статутному капіталі Товариства на користь відповідача 2, яка вподальшому була відчужена на користь ОСОБА_3 . Станом на момент розгляду даної справи саме він визначений власником оспорюваної частки згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказує, що він прагне не тільки відновлення порушеного права власності на належну йому частку в статутному капіталі Товариства, а і відновлення попереднього стану Товариства, яке існувало до встановленого порушення.

В той же час, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Суд звертає увагу на те, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті.

Суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес. Якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем. Якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Так, за змістом положень п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України стороною спору, що виник з корпоративних відносин може бути учасник, який вибув зі складу юридичної особи, а спір має бути пов`язаний зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи.

Спірні правовідносини, що склалися між сторонами у цій справі, мають характер корпоративних, а позовні вимоги у цій справі за своєю суттю передбачають поновлення становища, що існувало до порушення прав позивача.

Так, у пунктах 60 - 61 постанови Велика Палата Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) зробила висновок, що позовні вимоги про визнання рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю недійсним, визнання недійсним статуту чи недійсними змін до нього, визнання права власності на частку в статутному капіталі товариства не відповідають належним та ефективним способам захисту, оскільки їх задоволення не може бути підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», норми якого є спеціальними для зазначених товариств.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю подаються такі документи:

1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі;

2) документ про сплату адміністративного збору;

3) один із таких відповідних документів:

а) рішення загальних зборів учасників (рішення єдиного учасника) товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників;

б) рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про виключення учасника з товариства;

в) заява про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

г) заява про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві;

е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Аналіз наведеної норми закону свідчить про те, що учасник товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю може звернутися до суду з позовом про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві або ж з позовом про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою/додатковою відповідальністю, які відповідно до зазначеної норми є належними способами захисту.

За змістом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, для витребування майна оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду мають загальний характер та мають враховуватись при вирішенні питання щодо належності обраного позивачем способу захисту в усіх справах, що стосуються зміни розміру часток та відновлення складу учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Разом з цим, задоволення вимоги про витребування власником свого майна від особи, яка придбала його не у власника, за умови вибуття майна від такого власника поза його волею не залежить від добросовісності або недобросовісності набувача.

Судом встановлено, що станом на 30.07.2020 позивач був власником частки в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу Товариства, що підтверджується Статутом Товариства в редакції, затвердженій протоколом Загальних зборів учасників №21/06/19 від 21.06.2019, а також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №97.

При цьому, позивач, як власник частки в статутному капіталі, внаслідок вчинення відповідачами 2 та 3 неправомірних дій, в тому числі, складення незаконних актів приймання-передачі від 30.07.2020 та 20.08.2020, був поза своєю волею позбавлений своєї частки, якою без належної підстави заволодів ОСОБА_2 , і в подальшому відчужив їх на користь ОСОБА_3 .

У зв`язку зі встановленням відсутності волевиявлення та необхідного вираження волі позивача - власника частки у статутному капіталі Товариства на відчуження належної йому частки, доведеним є факт належності права власності на частку позивачу та вибуття частки з володіння позивача не з його волі, у протиправний спосіб.

Отже, у разі витребування на користь позивача частки у розмірі 99% у статутному капіталі Товариства на підставі зазначеної норми може бути поновлене право позивача на його частку.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому, зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна. Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 916/585/18.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ХДМ-СЕРВІС» (ідентифікаційний код 25196694) в розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених вище підстав.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Витребувати від ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер НОМЕР_3 ) частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ХДМ-СЕРВІС» (ідентифікаційний код 25196694) в розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

3. Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. Видати наказ.

4. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02.09.2022.

Суддя В.П. Босий