ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2022 р. Справа№ 910/14469/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 30.08.2022 у справі №910/14469/21 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2022, повний текст якого складено 31.01.2022

у справі №910/14469/21 (суддя Нечай О.В.)

за первісним позовом Акціонерного товариства «Завод «Екватор»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 21 869 762,75 грн.

та за зустрічним позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

до Акціонерного товариства «Завод «Екватор»

про стягнення 14 902,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

Первісний позов заявлено про стягнення з відповідача за первісним позовом основного боргу в сумі 21 846 420,00 грн. за поставлений за договором поставки № 53-129-01-20-02188 від 20.10.2020, але неоплачений товар та 3 % річних в сумі 23 342,75 грн.

Відповідач за первісним позовом проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що:

- оплата за поставлену позивачем продукцію не була проведена вчасно у зв`язку з наявністю у ДП «Гарантований покупець», ДП «Енергоринок», ПрАТ «НЕК «Укренерго» значної заборгованості перед відповідачем за первісним позовом для стягнення якої останнім вживаються всі залежні від нього заходи, в тому числі і щодо стягнення такої заборгованості в судовому порядку;

- вказане свідчить про те, що відповідач за первісним позовом не зі своєї вини несе величезні збитки, пов`язані з недоотриманням фінансування за вироблену та реалізовану ним електроенергію;

- позивачем за первісним позовом допущено помилки при розрахунку 3 % річних, так як при визначені строку у якій спірний товар мав бути оплачений не було враховано святкові дні.

Крім того відповідач за первісним позовом просив відстрочити виконання рішення на шість місяців з дня його ухвалення.

Зустрічний позов заявлено про стягнення з відповідача за зустрічним позовом пені в сумі 14 902,81 грн., нарахованої за порушення останнім строків поставки продукції за договором поставки № 53-129-01-20-02188 від 20.10.2020.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.01.2022, повний текст якого складений 31.01.2022, у справі №910/14469/21:

- первісний позов задоволено частково, до стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Акціонерного товариства «Завод «Екватор» присуджено заборгованість у розмірі 21 846 420,00 грн., 3% річних у розмірі 16 160,37 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 327 938,71 грн., в іншій частині первісного позову відмовлено, витрати позивача за первісним позовом по сплаті судового збору у розмірі 107,73 грн. покладено на Акціонерне товариство «Завод «Екватор»;

- зустрічний позов задоволено, до стягнення з Акціонерного товариства «Завод «Екватор» на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» присуджено пеню у розмірі 14 902,81 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем за первісним позовом свого обов`язку по оплаті поставленої позивачем за договором поставки № 53-129-01-20-02188 від 20.10.2020 продукції у визначеній позивачем за первісним позовом сумі, з огляду на що останній має право на стягнення вартості вказаного товару, а також, нарахованих за прострочення виконання обов`язку по його оплаті, 3 % річних.

Водночас суд першої інстанції, під час перевірки розрахунків позивача за первісним позовом щодо нарахування 3 % річних за вказані позивачем періоди прострочення, дійшов висновку про те, що такі розрахунки є частково неправильними, з огляду на невірне визначення позивачем за первісним позовом періоду початку виникнення прострочення, встановивши, що таким початком є 24.08.2021 (позивачем у первісному позові визначено, що прострочення тривало з 20.08.2021 - примітка суду), з огляду на що задовольнив зазначені вимоги за розрахунком суду в сумі 16 160,37 грн.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення клопотання відповідача за первісним позовом про відстрочення виконання судового рішення пославшись на те, що:

- за змістом положень чинного законодавства та згідно з усталеною практикою Верховного Суду в основу судового акту про надання відстрочення виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання;

- відповідач з первісним позовом просить відстрочити виконання рішення у цій справі на шість місяців з дня його ухвалення, проте жодним чином не обґрунтовує запропонований строк та не надає жодних доказів на підтвердження того, що після спливу шестимісячного строку рішення суду буде ним виконано;

- обставини щодо наявності заборгованості зі сторони контрагентів відповідача за первісним позовом не є тими обставинами, з якими приписи процесуального закону пов`язують можливість надання відстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідно до чинного законодавства: зобов`язання мають виконуватись належним чином; юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання;

- обґрунтованими є твердження позивача за первісним позовом про необхідність врахування при вирішенні питання про відстрочення виконання судового рішення не тільки фінансового стану відповідача за первісним позовом, а й фінансового стану позивача за первісним позовом.

Задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції встановив, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт поставки відповідачем за зустрічним позовом позивачу за зустрічним позовом продукції загальною вартістю 14 902 806,00 грн. (за видатковими накладними №3713, №3714 та №3715 від 17.12.2020) з порушенням встановленого спірним договором строку, з огляду на що останній, відповідно до положень п. 7.2 такого договору, має право на стягнення пені у заявленій до стягнення сумі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач за первісним позовом звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 у справі №910/14469/21 в частині позовних вимог про стягнення 3% річних та в частині відмови у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду, а також прийняти в цих частинах нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення 3% річних та відстрочити виконання рішення суду на один рік.

У апеляційній скарзі апелянт послався на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи та при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, а також неповно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на ті ж самі обставини, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що невиконання ним обов`язку по оплаті спірної продукції є наслідком невиконання обов`язків його контрагентами, що свідчить про відсутність його вини у невиконанні спірних зобов`язань та, згідно з приписами ч. 1 ст. 614 ЦК України за змістом якої особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), свідчить про наявність підстав не застосовувати до нього положення ст. 625 ЦК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2022, справу №910/14469/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14469/21, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/14469/21.

31.05.2022 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 у справі №910/14469/21, розгляд апеляційної скарги призначено на 19.07.2022 о 10:30 год.

01.07.2022 до суду від позивача за первісним позовом, а 18.07.2022 - від відповідача за первісним позовом надійшли клопотання про перенесення та про відкладення розгляду справи, які ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 задоволені, розгляд апеляційної скарги відкладений на 30.08.2022 о 10:45 год.

29.08.2022 до суду від відповідача за первісним позовом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в якому відповідач за первісним позовом, з посиланням на неможливість забезпечити участь свого представника у судовому засіданні 20.08.2022, через:

- перебування представників Гвоздицького К.О. та Мітічкіна А.С., які могли здійснювати представництво у справі № 910/14469/21, у щорічних основних відпустках;

- прийняття відповідачем за первісним позовом, у зв`язку зі збільшенням ризиків ракетних ударів по містах України у період святкування Дня Державного Прапора України та Дня Незалежності України, рішення про з посилання заходів з забезпечення безпечних умов праці, що спрямовані на захист життя і здоров`я працівників відповідача, через які (рішення) значна кількість працівників, що не відносяться до критичних підрозділів з забезпечення діяльності АЕС перебувають в режимі простою або на дистанційному режимі роботи,

просить визнати поважними причини неявки у судове засідання представника відповідача та відкласти розгляд справи на інших час, додаткового повідомивши учасників справи про дату, час і місце судового засідання.

До вказаного клопотання відповідачем за первісним позовом додані належним чином засвідчені копії наказів № 623-в від 10.08.2022, № 652-в від 28.08.2022, а також відомості з сайту Судова влада щодо інших судових засідань за участю відповідача за первісним позовом, призначених на 30.08.2022.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Порадившись на місці, колегія суддів не зійшла підстав для задоволення поданого відповідачем за первісним позовом клопотання з огляду на наступне.

За приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи).

З наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що відповідач за первісним позовом має 26 представників, які мають право представляти його інтереси у порядку самопредставництва, проте відповідачем за первісним позовом не надано доказів того, що всі особи, яким надано право представляти його інтереси позбавлені можливості прийняти участь в судовому засіданні.

Слід зазначити і про те, що відповідач за первісним позовом не був позбавлений можливості прийняти участь в судовому засіданні поза межами приміщення суду з використанням програмного забезпечення «EasyCon» участь у якому мають змогу брати і особи яких переведено на дистанційний режим роботи та про те, що розгляд цієї справи в суді апеляційної інстанції вже відкладався в тому числі і за клопотанням відповідача за первісним позовом.

До того ж, участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою, а власну правову позицію відповідач за первісним позовом виклав апеляційній скарзі.

Станом на 30.08.2022 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач за первісним позовом представників в жодне судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за первісним позовом за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача за первісним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

20.10.2020 Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі Компанія, покупець) як покупець та Акціонерне товариство «Завод «Екватор» (далі Завод, постачальник) як постачальник уклали договір поставки № 53-129-01-20-02188 (далі Договір) в п. 1.1 якого погодили, що постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, виготовити і поставити клапани протипожежні та клапани протипожежні в комплекті з індивідуальними пультами керування (далі Продукція) для енергоблока № 5 ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у Договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Згідно з п. 1.2 Договору найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки зазначено в Специфікації (далі Специфікація), яка є невід`ємною частиною Договору.

За умовами пунктів 3.1, 3.2 Договору ціна Договору становить 21 846 420,00 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 3 641 070,00 грн. Ціна за одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в Специфікації.

У пункті 4.2 Договору сторони погодили, що покупець сплачує вартість поставленої продукції протягом 120 робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції.

Відповідно до п. 4.3 Договору оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригування), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що строк поставки продукції зазначений в Специфікації. За погодженням з покупцем допускається поставка продукції партіями.

На виконання умов Договору сторонами підписано Специфікацію на постачання клапанів протипожежних, клапанів протипожежних з індивідуальними пультами управління для енергоблока № 5 ВП ЗАЕС у якій погоджені найменування товару, технічні характеристики, клас безпеки, категорію сейсмостійкості, кількість, ціну, загальну вартість та терміни постачання.

Відповідно до п. 5.4 Договору датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

За змістом пункту 5.8 Договору належне виконання постачальником свого зобов`язання щодо поставки продукції відповідної якості та кількості підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі продукції.

Згідно з п. 5.10 Договору право власності на продукцію набувається покупцем з моменту успішного проходження вхідних контролів першого та другого етапів (ВК1, ВК2), що підтверджується відповідними актами та ярликом на придатну продукцію.

Відповідно до п. 7.2 Договору за порушення строку поставки продукції за Договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк продукції за кожний день прострочення, але не більше 30 % вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 30.12.2021, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених Договором, Договір діє до закінчення терміну дії гарантії на продукцію (п. 10.1 Договору).

Звертаючись до суду з первісним позовом, Завод посилається на те, що ним на виконання умов Договору Компанії поставлено продукцію на загальну суму 21 846 420,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних №3712 від 15.12.2020 на суму 6 943 614,00 грн., №3713 від 17.12.2020 на суму 1 993 812,00 грн., №3714 від 17.12.2020 на суму 8 954 316,00 грн. та №3715 від 17.12.2020 на суму 3 954 678,00 грн., а також актів приймання-передачі ТМЦ №2102/61 від 26.02.2021 на суму 6 943 614,00 грн., №2103/61 від 26.02.2021 на суму 8 954 316,00 грн., №2104/61 від 26.02.2021 на суму 1 993 812,00 грн. та № 2105/61 від 26.02.2021 на суму 3 954 678,00 грн., проте Компанія обов`язок щодо оплати вказаної продукції не виконала, з огляду на що Завод просив стягнути з Компанії вартість поставленого товару, а також, нараховані на несвоєчасне виконання обов`язку по його оплаті, 3 % річних в сумі 23 342,75 грн.

Зі свого боку Компанія звернулась до суду з зустрічним позовом у якому, з посиланням на порушення Заводом строків поставки продукції на загальну суму 14 902 806,00 грн. (видаткові накладні №3713, №3714 та №3715 від 17.12.2020), просила, відповідно до положень п. 7.2 Договору, стягнути з останнього пеню у загальній сумі 14 902,81 грн.

Крім того у відзиві на первісний позов Компанія просила відстрочити виконання рішення на шість місяців з дня його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді первісного позову по суті:

- встановивши, що на виконання умов Договору Завод поставив Компанії продукцію на загальну суму 21 846 420,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних №3712 від 15.12.2020, №3713 від 17.12.2020, №3714 від 17.12.2020 та №3715 від 17.12.2020, а також актів приймання-передачі ТМЦ №2102/61 від 26.02.2021, №2103/61 від 26.02.2021, №2104/61 від 26.02.2021 та № 2105/61 від 26.02.2021, проте Компанія зі свого боку зобов`язання з оплати продукції не виконала, внаслідок чого у останньої виникла заборгованість по його оплаті в сумі 21 846 420,00 грн., визнав законними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення вказаної заборгованості;

- встановивши, що, з огляду на невиконання Компанією обов`язку по оплаті спірної продукції Завод, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, має право на стягнення 3 % річних, проте Заводом невірно визначено дату з якої обов`язок Компанії оплатити продукцію є простроченим (у первісному позову Заводом визначено початок періоду прострочення 20.08.2021, проте такою датою є 24.08.2021 - примітка суду), задовольнив позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення 3 % річних за уточненим розрахунком суду в сумі 16 160,37 грн.

Крім того суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення заявленого Компанією клопотання про відстрочення виконання рішення на шість місяців з дня його ухвалення.

При розгляді зустрічного позову, суд першої інстанції, встановивши, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт поставки Заводом Компанії продукції загальною вартістю 14 902 806,00 грн. (за видатковими накладними №3713, №3714 та №3715 від 17.12.2020) з порушенням встановленого спірним договором строку, з огляду на що остання, відповідно до положень п. 7.2 Договору, має право на стягнення пені заявленій до стягнення сумі, задовольнив позовні вимоги за зустрічним позовом повністю в сумі 14 902,81 грн.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції Компанією оскаржується лише в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 16 160,37 грн. та в частині відмови у задоволенні клопотання про відстрочення виконання судового рішення, а відтак, враховуючи, що рішення в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом про стягнення основного боргу в сумі 21 846 420,00 грн., а також в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом про стягнення основного боргу в сумі 21 846 420,00 грн., а також в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання Компанією свого обов`язку щодо оплати отриманої за Договором продукції, Завод відповідно до положень ЦК України має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань 3 % річних та звернутися за їх стягненням до суду.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, Заводом при визначені строку оплати продукції та, відповідно, дати з якої зобов`язання по її оплаті вважається простроченим, не у повній мірі враховано положення Договору, а саме те, що, з огляду на положення пункту 4.2 Договору, зобов`язання з оплати продукції мало бути виконане протягом 120 робочих днів з моменту підписання сторонами актів приймання-передачі продукції, проте Заводом при визначенні вказаного періоду не враховано святкові дні.

З огляду на те, що сторонами підписано та скріплено печатками акти приймання-передачі продукції 26.02.2021, суд першої інстанції цілком вірно встановив, що Компанія мала оплатити поставлену продукцію у строк до 23.08.2021, з розрахунку 22 робочих дні у березні 2021 року, 22 робочих дні у квітні 2021 року, 18 робочих днів у травні 2021 року, 20 робочих днів у червні 2021 року, 22 робочих дні у липні 2021 року та 16 робочих днів у серпні 2021 року.

Щодо заперечень Компанії проти задоволення первісного позову в частині стягнення 3 % річних, які фактично зводяться до того, що невиконання нею обов`язку по оплаті спірної продукції є наслідком невиконання обов`язків її контрагентами, що свідчить про відсутність її вини у невиконанні спірних зобов`язань та, згідно з приписами ч. 1 ст. 614 ЦК України за змістом якої особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), свідчить про наявність підстав не застосовувати до неї положення ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає про таке.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 та від 22.09.2020 у справі №918/631/19.

В свою чергу за змістом положень чинного законодавства, а саме ст.ст. 527, 528 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, при цьому виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто.

Враховуючи, що умовами Договору обов`язок оплатити продукцію покладений на саме Компанію та не поставлений у залежність від виконання його контрагентами зобов`язань за іншими договорами, факт ймовірного невиконання таких зобов`язань жодним чином не впливає на наявність та строки виконання Компанії обов`язку по оплаті продукції та, відповідно, не може бути причиною для звільнення його від додаткового до вказаного обов`язку, а саме обов`язку сплатити 3 % річних.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення 3 % річних за уточненим розрахунком суду в сумі 16 160,37 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо заявленого Компанією у відзиві на позов клопотання про відстрочення виконання рішення на шість місяців з дня його ухвалення колегія суддів зазначає таке.

За змістом положень ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до приписів ст. 331 ГПК України:

- за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання (ч. 1);

- підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3);

- вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4);

- розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини зазначає, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення, безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у статті 6 Конвенції.

Отже, питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

Як слідує з матеріалів справи підставою для відстрочення виконання рішення суду Компанія також визначає відсутність свої вини у невиконання спірного грошового зобов`язання так як вказане невиконання обумовлено відсутністю коштів, що, в свою чергу, спричинено невиконанням грошових зобов`язань перед Компанією її контрагентами.

Щодо вказаних обставин колегія суддів зазначає про те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, наявність заборгованості зі сторони його контрагентів не є тими обставинами, з якими приписи процесуального закону пов`язують можливість надання відстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідно до чинного законодавства зобов`язання мають виконуватись належним чином, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання.

При цьому колегія суддів зазначає і про те, що Компанією не надано доказів того, що вона матиме можливість виконати рішення суду у цій справі після закінчення терміну, на який вона просить відстрочити його.

Слід зазначити і про те, що при розгляді заяви про відстрочення виконання рішення мають бути враховані і майнові інтереси Заводу у цій справі адже рішення суду у цій справі було прийнято саме на захист інтересів останнього.

Виходячи з норм ст. 3 ЦК України, згідно з якими до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність, та враховуючи, що Компанією порушені майнові договірні зобов`язання перед Заводом і останній заперечує проти віддалення строку виконання відповідачем цих зобов`язань, буде несправедливим відстрочити виконання фінансових зобов`язань відповідача перед позивачем.

За таких обставин, суд першої інстанції цілком вірно, врахувавши баланс інтересів сторін та право на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого Компанією у відзиві на позов клопотання про відстрочення виконання рішення на шість місяців з дня його ухвалення. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

При цьому колегія суддів звертає увагу Компанії на те, що рішення суду першої інстанції у цій справі було прийнято 19.01.2022, повний текст рішення підписано 31.01.2021, а відтак, відстрочення виконання вказаного рішення на шість місяців з дня його ухвалення, з огляду на дату винесення судом апеляційної інстанції постанови у цій справі фактично не призведе до відстрочення виконання рішення.

В свою чергу у прохальній частині апеляційної скарги Компанія просить відстрочити виконання рішення суду на один рік, тобто фактично звертається до апеляційного суду з новою заявою про відстрочення виконання рішення суду, проте, відповідно до положень ч. 1 ст. 331 ГПК України з вказаною завою сторона має право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, яким у цій справі суд апеляційної інстанції не є, що виключає можливість розгляду ним такої заяви та, відповідно, прийняття рішення за наслідками її розгляду.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 у справі №910/14469/21 у оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 у справі №910/14469/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 у справі №910/14469/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14469/21.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 31.08.2022.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов