РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.09.2022Справа № 910/5360/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта"

про стягнення 8 875,22 грн.

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" (далі - відповідач) про стягнення 8 875,22 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань за договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А в частині своєчасної оплати поставленого товару. Оскільки заборгованість відповідача за договором, встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 року в справі № 910/20297/21, яке набрало законної сили, останнім фактично сплачена у повному обсязі не була, а сума боргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" перед позивачем на даний час складає 56 820,78 грн., Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" на підставі пункту 6.17 договору поставки від 29.03.2016 № 230-16А (з урахуванням протоколу розбіжностей до нього) просило суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання, нарахований у період з 17.08.2021 року по 29.06.2022 року на відповідні суми заборгованості згідно з наданим позивачем розрахунком.

Слід також зазначити, що згідно з попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат позивача витрати останнього на професійну правничу допомогу в даній справі склали 2 000,00 грн., які Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" просило суд розподілити за результатами розгляду спору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.07.2022 року відкрито провадження у справі № 910/5360/22, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

15.07.2022 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача від 15.07.2022 року № 431/777юв на позовну заяву, в якому останній заперечив проти позову з огляду на проведення позивачем нарахування заявлених до стягнення штрафних санкції поза межами встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України строку. Відповідач зазначив, що прийняття судового рішення про стягнення з нього заявлених у позові штрафних санкцій під час воєнного стану негативно позначиться на господарській діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" щодо забезпечення населення продуктами харчування у достатній кількості. Крім того, відповідач повідомив, що вимоги про стягнення штрафу, який було нараховано на ту ж суму боргу за товар, поставлений на виконання договору поставки від 29.03.2016 № 230-16А за той же період між тими ж сторонами, вже є предметом розгляду господарським судом міста Києва справи № 910/3160/22.

04.08.2022 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення відповідача від 03.08.2022 року № 459/777юв, в яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" вказало про необґрунтованість вимог позивача про стягнення штрафу в цій справі, у зв`язку з прийняттям 25.07.2022 року господарським судом міста Києва рішення у справі № 910/3160/22, згідно з яким з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" стягнуто суму штрафних санкцій у розмірі 81 033,70 грн. (разом із судовим збором). Також відповідач зазначив, що станом на 30.04.2022 року в нього була відсутня заборгованість перед позивачем за договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А, що підтверджується наданим Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" актом звірки взаєморозрахунків між сторонами та платіжними дорученнями на загальну суму 353 740,43 грн.

Інших клопотань чи заяв, зокрема, по суті справи, від сторін до суду не надходило.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 року в справі № 910/20297/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" про стягнення 410 561,01 грн. заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами 29.03.2016 року договору поставки № 230-16А, задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" на користь позивача 410 561,01 грн. заборгованості з оплати поставленого відповідачу товару за договором поставки від 29.03.2016 року № 230-16А, а також 6 158,42 грн. витрат по сплаті судового збору. Означене судове рішення набрало законної сили.

Під час розгляду справи № 910/20297/21 судом встановлено, що 29.03.2016 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № 230-16А (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар вільний від будь-яких прав та претензій на нього третіх осіб, про які на момент укладення договору постачальник знав чи повинен був знати, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах даного Договору.

Предметом договору є товар (партія товару), вказаний у накладних. Під партією сторони розуміють товар, зазначений в окремій накладній (пункт 1.2 Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору для отримання товару покупець зобов`язується надати постачальнику замовлення із зазначенням кількості, асортименту та інших характеристик товару, а також часу та місця поставки товару.

За умовами пункту 3.1.1 цієї угоди постачальник має право поставляти товар у відповідності до наданих покупцем замовлень, за ціною та у строк, погоджені покупцем у відповідності до даного Договору.

Приписами пункту 5.1 Договору передбачено, що оплата за товар здійснюється протягом 45 банківських днів з моменту поставки товару.

Відповідно до пунктів 9.1, 9.2 Договору останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2016 року. Договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік, якщо до кінця дії Договору від жодної сторони не надійшла вимога про його зміну або розірвання, або не укладено нового договору.

У період дії Договору поставки № 230-16А позивачем за відповідним видатковими накладним було поставлено відповідачу товару на загальну суму 7 034 149,02 грн., тоді як останнім здійснено оплату у розмірі 4 832 798,51 грн. Крім того, на підставі накладних на повернення відповідачем було повернуто позивачеві товар на загальну суму 811 784,48 грн.

Пунктом 5.6 Договору визначено, що в кінці звітного місяця, за умовами наявності перед покупцем заборгованості постачальника за іншим договором, покупець має право направити на адресу постачальника заяву про припинення зустрічних однорідних зобов`язань, шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

Так, між сторонами укладено договір про надання послуг від 29.03.2016 року № 231-16А, за яким відповідач за відповідними актами здачі-прийняття робіт та актами надання послуг надав позивачу послуги на загальну суму 979 005,02 грн.

На підставі пункту 5.6 Договору поставки № 230-16А позивачем зараховані зустрічні однорідні вимоги на загальну суму 979 005,02 грн.

У період з 02.07.2021 року по 25.10.2021 року позивачем було додатково поставлено відповідачу товар на загальну суму 415 258,08 грн.

Відтак, на час розгляду господарським судом міста Києва спору в справі № 910/20297/21 прострочена заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" за Договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А складала 410 561,01 грн., у зв`язку з чим, цей борг був стягнутий з відповідача на користь позивача за рішенням суду від 14.02.2022 року в наведеній справі.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002 року, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" пункт 72 "В. Оцінка Суду").

Отже, наявність станом на 14.02.2022 року грошового зобов`язання відповідача по сплаті позивачу вартості поставленого та не оплаченого товару в розмірі 410 561,01 грн. (куди увійшла заборгованість у розмірі 56 820,78 грн.), яке виникло за Договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А, підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 року в справі № 910/20297/21 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 910/5360/22, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" посилалося на неналежне виконанням відповідачем його зобов`язань за Договором та вказувало, що заборгованість відповідача за цією угодою, встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 року в справі № 910/20297/21, останнім фактично сплачена у повному обсязі не була, а сума боргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" перед позивачем на даний час складає 56 820,78 грн.

Враховуючи несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе за Договором зобов`язань, листами від 01.06.2022 року № 1 та від 10.06.2022 року № 2 Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" направляло на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" вимоги про сплату останнім штрафу в розмірі 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за весь період заборгованості, нарахованого внаслідок несвоєчасного проведення розрахунків.

Оскільки означені вимоги були залишені відповідачем без задоволення, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" звернулося до суду з даним позовом.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлену статтею 204 Цивільного кодексу України презумпцію правомірності правочину, суд приймає Договір поставки від 29.03.2016 № 230-16А як належну підставу для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Судом враховано, що за змістом статті 11 Цивільного кодексу України зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Вказаний висновок викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 11.05.2018 року в справі № 914/1487/17.

Отже, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Заперечуючи проти позову, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" посилалося на те, що станом на 30.04.2022 року в нього була відсутня заборгованість перед позивачем за Договором, що підтверджується наданим відповідачем актом звірки взаєморозрахунків між сторонами та платіжними дорученнями на загальну суму 353 740,43 грн.

Проте такі заперечення не беруться судом до уваги з огляду на те, що у наведеному акті сальдо по взаєморозрахункам сторін станом на 01.01.2022 року становило 353 740,43 грн. У той же час, як вже було зазначено вище, на час розгляду господарським судом міста Києва спору в справі № 910/20297/21 (лютий 2022 року) прострочена заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" за Договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А складала 410 561,01 грн. (а не 353 740,43 грн.).

Слід зазначити, що під час розгляду справи № 910/20297/21 господарським судом міста Києва надано оцінку посиланням відповідача на те, що відповідно до пункту 5.6 Договору поставки від 29.03.2016 № 230-16А між сторонами укладено чотири угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 56 820,58 грн. та встановлено, що зарахування за вказаними додатковими угодами здійснювалося за Договором поставки від 01.09.2021 року № 16571А, а не за спірним Договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А.

Будь-яких відомостей про дати та суми погашень відповідачем суми наявної в нього перед позивачем заборгованості за Договором у розмірі 56 820,78 грн. наданий Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" акт звірки взаєморозрахунків не містить. Належні докази, які підтверджують факт оплати відповідачем на користь постачальника суми боргу в розмірі 56 820,78 грн. після постановлення господарським судом міста Києва рішення від 14.02.2022 року в справі № 910/20297/21, у матеріалах даної справи відсутні, тоді як у позовній заяві погашення відповідачем цього боргу Товариством з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" визнано не було та заперечувалося.

Судом також враховано наявність між сторонами правовідносин за кількома господарськими договорами, що підтверджується матеріалами даної справи та змістом рішення господарського суду міста Києва від 14.02.2022 року в справі № 910/20297/21 (зокрема, за договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А, договором поставки від 01.09.2021 року № 16571А, договором про надання послуг від 29.03.2016 року № 231-16А). Однак, у наявному в матеріалах справи акті звірки взаєморозрахунків відсутні посилання на конкретний правочин (правочини), за якими сторони здійснювали звіряння взаємних розрахунків. Крім того, наданий відповідачем акт звірки взаєморозрахунків не містить відомостей про осіб, які його підписали (у тому числі їх прізвища, ім`я та по-батькові).

За таких обставин, вищевказані твердження відповідача про відсутність у нього станом на 30.04.2022 року будь-якої заборгованості перед позивачем за Договором з посиланням на акт звірки взаєморозрахунків сприймаються судом критично та відповідачем у встановленому законом порядку на час розгляду справи не доведені.

Разом із тим, судом встановлено, що частина боргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта", розмір якого був встановлений рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2022 року в справі № 910/20297/21, була сплачена відповідачем на користь позивача після постановлення цього судового рішення, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії відповідних платіжних доручень від 11.04.2022 року № 62011 на суму 180 000,00 грн. та від 29.04.2022 року № 63039 на суму 173 740,43 грн. (що разом складає 353 740,43 грн.).

У позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" вказувало, що ним на підставі пункту 6.17 Договору поставки від 29.03.2016 № 230-16А (з урахуванням протоколу розбіжностей до нього) у період з 17.08.2021 року по 29.06.2022 року нараховано до стягнення з відповідача штраф у розмірі 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що становить 8 875,22 грн.

Відповідно до пункту 6.17 Договору (з урахуванням протоколу розбіжностей до нього) у випадку прострочення платежу покупцем за поставлений товар нараховується пеня в розмірі 0,2 % в день від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого боргу.

Також, означеним пунктом Договору передбачено, що покупець додатково сплачує продавцю штраф у розмірі 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за весь період заборгованості (стягнення якого є предметом спору в цій справі).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку.

Частинами 1-3 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом із тим, розмір погодженої сторонами у договорі штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі за кожен день порушення виконання зобов`язання, відповідає поняттю "пеня".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12, постановах Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 922/4400/17, від 05.06.2020 року в справі № 922/3578/18.

Відтак, враховуючи умову другого речення пункту 6.17 Договору (з урахуванням протоколу розбіжностей) щодо нарахування штрафу в розмірі 3 % річних від простроченої суми за весь період заборгованості, суд вважає, що за своєю правовою природою вказаний штраф (який не є фіксованим, не визначений у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання та нарахований позивачем за кожен день прострочення грошового зобов`язання) підпадає під визначення пені.

Суд звертає увагу на те, що зазначення в договорі неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у випадку прострочення виконання зобов`язання.

У той же час, судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 25.07.2022 року в справі № 910/3160/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" про стягнення суми грошових коштів у розмірі 99 444,89 грн. (з яких: 46 708,73 грн. - пеня, 9 409,62 грн. - 3 % річних, 43 326,54 грн. - інфляційні втрати) задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" 32 815,43 грн. пені (нарахованої у період з 21.05.2021 року по 13.04.2022 року на відповідні суми боргу внаслідок несвоєчасних проведення відповідачем розрахунків за Договором поставки від 29.03.2016 № 230-16А), 7 678,21 грн. 3 % річних, 38 567,60 грн. інфляційних втрат та 1 972,46 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" відмовлено.

Означеним рішенням, з урахуванням положень пункту 5.1 Договору, яким передбачено обов`язок відповідача здійснити оплату товару протягом 45 банківських днів з моменту поставки, встановлено, що кінцевим строком оплати є:

за видатковими накладними від 15.03.2021 року № 481 на суму 61 673,76 грн. та від 15.03.2021 року № 480 на суму 55 416,96 грн. - 20.05.2021 року;

за видатковими накладними від 12.04.2021 року № 734 на суму 117 976,32 грн. та від 12.04.2021 року № 733 на суму 65 190, 24 грн. - 21.06.2021 року;

за видатковими накладними від 20.04.2021 року № 811 на суму 109 694,16 грн. та від 20.04.2021 року № 810 на суму 19 382,40 грн. - 30.06.2021 року;

за видатковими накладними від 23.04.2021 року № 837 на суму 57 825,36 грн. та від 23.04.2021 року № 836 на суму 30 776,40 грн. - 02.07.2021 року;

за видатковими накладними від 02.06.2021 року № 1266 на суму 30 466,08 грн., від 02.06.2021 року № 1265 на суму 18 734,40 грн. та від 02.06.2021 року № 1264 на суму 58 991,76 грн. - 08.08.2021 року;

за видатковими накладними від 02.07.2021 року № 1521 на суму 19 014,48 грн. та від 02.07.2021 року № 1520 на суму 15 180,48 грн. - 05.09.2021 року;

за видатковими накладними від 29.07.2021 року № 1717 на суму 44 301,60 грн. та від 29.07.2021 року № 1716 на суму 16 922,88 грн. - 03.10.2021 року;

за видатковими накладними від 18.08.2021 року № 1952 на суму 25 854,48 грн. та від 18.08.2021 року № 1951 на суму 16 810,56 грн. - 24.10.2021 року;

за видатковою накладною від 28.08.2021 року № 2014 на суму 83 052,72 грн. - 31.10.2021 року;

за видатковими накладними від 13.09.2021 року № 2142 на суму 48 033,60 грн. та від 13.09.2021 року № 2141 на суму 4 235,04 грн. - 16.11.2021 року;

за видатковими накладними від 24.09.2021 року № 2279 на суму 60 965,28 грн. та від 24.09.2021 року № 2278 на суму 23 171,04 грн. - 28.11.2021 року;

за видатковими накладними від 25.10.2021 року № 2559 на суму 13 605,84 грн. та від 25.10.2021 року № 2558 на суму 44 110,08 грн. - 28.12.2021 року.

Означене рішення набрало законної сили, а наведені у ньому висновки, у тому числі щодо строків оплати товару, поставленого за вищевказаними накладними, відповідають фактичним обставинам справи № 910/5360/22.

Як було зазначено вище, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" зазначало про те, що вимоги про стягнення штрафу, який було нараховано на ту ж суму боргу за товар, поставлений на виконання Договору поставки від 29.03.2016 № 230-16А за той же період між тими ж сторонами, були предметом розгляду господарським судом міста Києва справи № 910/3160/22.

Проте у суду відсутні правові підстави для закриття провадження у справі № 910/5360/22 на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У той же час, предметом спору в даній справі є стягнення з відповідача штрафу, нарахованого у період з 17.08.2021 року по 29.06.2022 року на підставі пункту 6.17 Договору (з урахуванням протоколу розбіжностей до нього), тоді як предметом спору в справі № 910/3160/22 було, зокрема, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" пені, нарахованої у період з 30.04.2021 року по 13.04.2022 року (за розрахунком позивача) на підставі пункту 6.2 Договору.

Відтак, предмет та підстави вимог у справах № 910/5360/22 та № 910/3160/22 не є тотожними.

Разом із тим, суд зазначає таке.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 Цивільного кодексу України.

Разом із тим, за частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин 2, 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин 2, 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 Цивільного кодексу України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року в справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20).

Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і підлягає обов`язковому застосуванню як норма прямої дії.

За змістом частини 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Положеннями статті 218 Господарського кодексу України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а саме невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 Господарського кодексу України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, а також приписами статті 546 Цивільного кодексу України та статті 231 Господарського кодексу України.

Так, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У той же час, як було зазначено вище, рішенням господарського суду міста Києва від 25.07.2022 року в справі № 910/3160/22 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" 32 815,43 грн. пені, нарахованої на підставі пункту 6.2 Договору в період з 21.05.2021 року по 13.04.2022 року на відповідні суми боргу внаслідок несвоєчасних проведення відповідачем розрахунків.

Згідно з пунктом 6.2 Договору, у випадку несвоєчасної оплати за отриманий товар покупець сплачує постачальнику залікову неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки від суми неоплаченого товару, але не більше п`яти відсотків від вартості партії товару.

Отже, шляхом пред`явлення позову в справі № 910/3160/22 Товариство з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" вже реалізувало своє право на примусове стягнення з відповідача договірної неустойки (пені), нарахованої, зокрема, у період з 21.05.2021 року по 13.04.2022 року із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (гранично дозволений розмір пені, імперативно обмежений положеннями Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Як було зазначено вище, зважаючи на умову другого речення пункту 6.17 Договору (з урахуванням протоколу розбіжностей), на яке позивач посилався як на підставу для стягнення з відповідача заявленої суми грошових коштів, щодо нарахування штрафу в розмірі 3 % річних від простроченої суми за весь період заборгованості, за своєю правовою природою вказаний штраф (який не є фіксованим, не визначений у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання та нарахований позивачем за кожен день прострочення грошового зобов`язання) підпадає під визначення пені.

За таких обставин, беручи до уваги завдання господарського судочинства та загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України, якими є справедливість, добросовісність, розумність, суд дійшов висновку про те, що стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" пені, нарахованої у даній справі у період, зокрема, з 17.08.2021 року по 13.04.2022 року включно на відповідні суми боргу (з урахуванням часткових погашень), та заявленої на підставі пункту 6.17 Договору, є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання (незважаючи на те, що у справах № 910/3160/22 та № 910/5360/22 підставою для стягнення пені були різні пункти Договору), оскільки з установлених судом обставин справи вбачається, що відповідач вчинив єдине порушення, яке полягало в простроченні виконання грошових зобов`язань за Договором.

Зважаючи на те, що задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача нарахованої у даній справі Товариством з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" на підставі пункту 6.17 Договору штрафної санкції у період з 17.08.2021 року по 13.04.2022 року на суму 8 301,42 грн. призведе до подвійного стягнення з боржника пені за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні відповідних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр".

У той же час обґрунтованою сумою штрафної санкції (пені) у розмірі 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за весь період заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" за неналежне виконання умов укладеного між сторонами Договору (з урахуванням встановленого цією угодою строку виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та здійснених відповідачем 11.04.2022 року і 29.04.2022 року часткових погашень боргу) в межах вказаних позивачем періодів та підстав позову, є 573,80 грн., з яких: 284,25 грн. - пеня, нарахована у період з 14.04.2022 року по 28.04.2022 року на суму основного боргу в розмірі 230 561,01 грн. (410 561,01-180 000,00); 289,55 грн. - пеня, нарахована у період з 29.04.2022 року по 29.06.2022 року на суму основного боргу в розмірі 56 820,78 грн.

Заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" проти позову з посиланням на проведення позивачем нарахування заявлених до стягнення штрафних санкції поза межами встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України строку не беруться судом до уваги з огляду на таке.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак, пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року № 540-IX, який набрав чинності з 02.04.2020 року.

Наразі на всій території України триває карантин, який продовжений згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 року № 928) до 31.12.2022 року.

За таких обставин, дія Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Відтак, стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" на користь позивача підлягає нарахована на підставі пункту 6.17 Договору штрафна санкція у розмірі 573,80 грн., тоді як у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" у цій справі про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 8 301,42 грн. слід відмовити.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands від 27.10.1993 року (n. 33), та Ankerl v. Switzerland від 23.10.1996 року (пункт 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе становище, ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, "без якого змагальність як принцип не існує". Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Зважаючи на викладені вище обставини, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Аванта" (04112, місто Київ, вулиця Олени Теліги, будинок 15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дистрибуція-Центр" (03142, місто Київ, проспект Палладіна, будинок 44, корпус 8; ) 573 (п`ятсот сімдесят три) грн. 80 коп. штрафної санкції (пені) та 160 (сто шістдесят) грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 06.09.2022 року.

Суддя В.С. Ломака