РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.08.2022Справа № 910/18787/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДФАРМ ТРЕЙД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіком-Україна»

про визнання договору таким, що припинив свою дію та зобов`язання вчинити певні дії,

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Краснов І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕДФАРМ ТРЕЙД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіком-Україна" про визнання договору таким, що припинив свою дію та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки строк дії договору купівлі-продажу від 17.01.2019 №1701/1 закінчив свою дію 31.12.2019, отже необхідно визнати договір купівлі-продажу від 17.01.2019 №1701/1 таким, що припинив свою дію 31.12.2019. Разом з цим, позивач просить зобов`язати відповідача прийняти товар від ТОВ "МЕДФАРМ ТРЕЙД" поставлений за видатковими накладними: №12519 від 22.12.2020 на суму 56 000,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №12519 від 22.12.2020; №12734 від 29.12.2020 на суму 150 500,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №12734 від 22.12.2020; №12518 від 21.12.2020 на суму 21 750,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №12518 від 21.12.2020; №456 від 20.01.2021 на суму 35 250,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №456 від 20.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 залишено без руху позовну заяву та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Станом на 19.01.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшли документи з посиланням на вимоги ухвали суду від 22.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 23.02.2022.

14.02.2022 через електронну пошту від представника відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

18.02.2022 через електронну пошту від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.02.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження по справі.

У підготовчому засіданні 23.02.2022 розгляд по поданій справі було відкладено на 28.03.2022 та продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 учасників справи було повідомлено, що підготовче засідання, призначене на 28.03.2022, не відбулось у зв`язку з введенням на території України режиму воєнного стану, а також у зв`язку з існуванням загрози життю та здоров`ю людей.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 призначено підготовче засідання на 30.06.2022.

30.06.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху.

У підготовчому засіданні 30.06.2022 представник відповідача надав усні пояснення щодо поданих клопотань про закриття провадження по справі та залишення позовної заяви без руху, в задоволенні яких судом було відмовлено, та не заперечував щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, розгляд справи по суті призначено на 31.08.2022.

У судовому засіданні 31.08.2022 представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача у судове засідання 31.08.2022 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направленням на адресу місцезнаходження копії ухвали суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

17.01.2019 між ТОВ МЕДІКОМ-УКРАЇНА (продавець, відповідач) та ТОВ МЕДФАРМ ТРЕЙД (покупець, позивач) укладено договір купівлі-продажу №1701/1 (далі договір), за умовами якого (п. 1.1.) Продавець продає, а Покупець купує вироби медичного призначення в асортименті, кількості та за цінами, що вказані у Специфікації та видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 2.5 договору визначено, що датою передачі товару вважається дата поставки товару та підписання видаткової накладної.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що Покупець зобов`язується здійснити повний розрахунок за отриманий товар впродовж 30 календарних днів з моменту отримання товару. Днем отримання товару є дата видаткової накладної.

Згідно із п. 9.1. договору, Договір набирає чинності з дати підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року включно та його скріплення печатками сторін.

Всі зміни та доповнення до цього договору оформлюються в письмовій формі та підписуються уповноваженими представниками двох сторін (п. 9.2. договору).

Як зазначає позивач, станом на 07.07.2021 будь-яких змін чи доповнень до Договору підписано між сторонами не було.

Однак, позивач вказує, що ТОВ МЕДІКОМ-УКРАЇНА у період з грудня 2020 по березень 2021 здійснило ряд поставок на адресу ТОВ МЕДФАРМ ТРЕЙД, що підтверджується видатковими накладними: №12233 від 09.12.2020, рахунок на оплату №12764 від 09.12.2020 на загальну суму 198 375,00 грн., №12518 від 22.12.2020, рахунок на оплату №13048 від 21.12.2020 на суму 321 750,00 грн., №12519 від 22.12.2020, рахунок на оплату №12980 від 18.12.2020 на суму 56 000,00 грн., №12734 від 29.12.2020, рахунок на оплату №13286 від 29.12.2020 на суму 150 500,00 грн., №456 від 20.01.2021, рахунок на оплату №498 від 20.01.2021 на суму 45 250,00 грн., №1803 від 11.03.2021, рахунок на оплату №1861 від 10.03.2021 на суму 4 400,00 грн., №1907 від 16.03.2021, рахунок на оплату №2026 від 16.03.2021 на суму 7 600,00 грн.

Разом з цим, позивач зазначає, що із всіх вищевказаних накладних вбачається, що підставою для поставки товару був саме договір купівлі-продажу від 17.01.2019 №1701/1, який, за доводами позивача, на час здійснення поставки закінчив свою дію та, відповідно, не розповсюджував свою дію на зазначені поставки.

При цьому позивач зазначає, що частково розрахувався за поставлений відповідачем товар, а саме сплатив: за видатковою накладною №12233 від 09.12.2020 - 198 375,00 грн., за видатковою накладною №12518 від 22.12.2020 - 200 000,00 грн.; за видатковою накладною №456 від 20.01.2022 - 10 000,00 грн., за видатковою накладною №1803 від 11.03.2021 на суму 4 400,00 грн.; за видатковою накладною №1907 від 16.03.2021 - 7 600,00 грн.

Як вказує позивач, за іншими видатковими накладними товар останнім не був оплачений. При цьому, позивач повідомив постачальника, що товар є надто дорогим та його ціна є не конкурентно спроможною на ринку відповідних товарів, тому і було запропоновано повернути поставлений товар за цінами постачання.

Однак, як зазначає позивач, відповідач відмовився отримати поставлений товар за цінами постачання, з посиланням на ту обставину, що товар понизив свою вартість та його можливо повернути лише за цінами нижчими від ціни постачання, що, в свою чергу, категорично не влаштовує позивача, оскільки господарська діяльність направлена виключно на отримання прибутку.

Разом з цим, за доводами позивача, у даному випадку до правовідносин між сторонами договору не можуть бути застосовані правові наслідки за порушення зобов`язання, оскільки вони є припиненими в силу умов договору купівлі-продажу від 17.01.2019 №1701/1, який закінчив свою дію 31.12.2019.

Отже, з урахуванням вищевикладеного позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати договір купівлі-продажу від 17.01.2019 №1701/1 таким, що припинив свою дію 31.12.2019. Разом з цим, позивач просить зобов`язати відповідача прийняти товар від ТОВ "МЕДФАРМ ТРЕЙД" поставлений за видатковими накладними: №12519 від 22.12.2020 на суму 56 000,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №12519 від 22.12.2020; №12734 від 29.12.2020 на суму 150 500,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №12734 від 22.12.2020; №12518 від 21.12.2020 на суму 21 750,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №12518 від 21.12.2020; №456 від 20.01.2021 на суму 35 250,00 грн., за ціною зазначеною у видатковій накладній №456 від 20.01.2020.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.08.2021 у справі №908/954/21, яке набрало законної сили, учасниками справи якої були ті самі особи, що і по даній справі, встановлено обставину, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем після 31.12.2019, щодо здійснення спірних купівлі-продажу (поставки) товару, регулюються саме умовами договору купівлі-продажу від 17.01.2019 №1701/1, не зважаючи на те, що самим договором встановлено дату закінчення його дії 31.12.2019.

Зважаючи на наведене, відповідач зазначає, що позовні вимоги в частині визнання договору таким, що припинив свою дію 31.12.2019, не підлягають задоволенню.

З приводу позовних вимог щодо зобов`язання відповідача прийняти від позивача поставлений товар по відповідним накладним (згідно з переліком) відповідач зазначає, що у позові не наведено жодної норми права та/або пункту договору стосовно викладеного. Крім того, за доводами відповідача, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу про звернення до відповідача з вимогою щодо повернення придбаного товару. Відповідач зазначає, що позивачем не наведено та не обґрунтовано, яке його право та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не наведено та не обґрунтовано, яким чином такі права та інтереси порушуються саме відповідачем.

Підсумовуючи викладене, відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, які не підлягають задоволенню.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду.

Доводи позивача про те, що до правовідносин між сторонами договору не можуть бути застосовані правові наслідки за порушення зобов`язання, оскільки вони є припиненими в силу умов договору купівлі-продажу від 17.01.2019 №1701/1, який закінчив свою дію 31.12.2019, не приймаються судом, оскільки є безпідставними, необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

При цьому, рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.08.2021 у справі №908/954/21 позов задоволено частково, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю МЕДФАРМ ТРЕЙ на користь товариства з обмеженою відповідальністю МЕДІКОМ-УКРАЇНА 263 500 грн. 00 коп. основного боргу, 9 545 грн. 73 коп. пені, 2 260 грн. 39 коп. 3% річних, 7 318 грн. 52 коп. інфляційних збитків та 4 239 грн. 37 коп. судового збору. Видано наказ після набрання рішенням законної сили. В іншій частині позову відмовлено.

У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип правової визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, оскільки на момент розгляду даного спору набрало законної сили судове рішення Господарського суду Запорізької області від 04.08.2021 у справі №908/954/21, обставини, які були встановлені під час господарського провадження №908/954/21, не підлягають доказуванню в межах даної справи.

Разом з цим, в рішенні Господарського суду Запорізької області від 04.08.2021 у справі №908/954/21 судом було встановлено, що строк дії договору купівлі-продажу від 17.01.19 № 1701/1 укладеного між сторонами у справі закінчився 31 грудня 2019 року.

Однак, сторони у справі після 31.12.19 продовжували здійснювати купівлю-продаж товару, що підтверджується видатковими накладними від 22.12.20 №12518 на суму 321 750,00 грн., від 22.12.20 № 12519 на суму 56 000,00 грн., від 29.12.20 № 12734 на суму 150 500,00 грн., від 20.01.21 № 456 на суму 45 250,00 грн., від 11.03.21 № 1803 на суму 4 400,00 грн., від 16.03.21 № 1907 на суму 7 600,00 грн., рахунками на оплату, в яких є посилання на договір № 1701/1 від 17.01.19 та документами (платіжними дорученнями) про отримання позивачем оплат від відповідача за рахунками по договору №1701/1 від 17.01.19.

Таким чином, фактом підписання видаткових накладних від 22.12.20 №12518 на суму 321 750,00 грн., від 22.12.20 № 12519 на суму 56 000,00 грн., від 29.12.20 № 12734 на суму 150 500,00 грн., від 20.01.21 № 456 на суму 45 250,00 грн., від 11.03.21 № 1803 на суму 4 400,00 грн., від 16.03.21 № 1907 на суму 7 600,00 грн., які містять асортимент товару, її кількість та вартість, засвідчивши факт приймання товару, відповідач вчинив конклюдентні дії по укладенню договору купівлі-продажу (поставки) товару у спрощений спосіб та схвалив правочин щодо поставки товару на умовах визначених вказаними видатковими накладними.

У свою чергу, у межах провадження по справі №908/954/21 судом було встановлено, враховуючи, що видаткові накладні від 22.12.20 №12518 на суму 321 750,00 грн., від 22.12.20 №12519 на суму 56 000,00 грн., від 29.12.20 № 12734 на суму 150 500,00 грн., від 20.01.21 №456 на суму 45 250,00 грн., від 11.03.21 № 1803 на суму 4 400,00 грн., від 16.03.21 №1907 на суму 7 600,00 грн. за якими відбулась поставка товару (купівля-продаж) відповідачу містять послання на договір від 17.01.19 №1701/1, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми права, що регулюють питання купівлі-продажу та виконання зобов`язань з урахуванням звичаїв ділового обороту, що склались між сторонами за договором купівлі-продажу від 17.01.19 №1701/1.

Разом з цим, в рішенні Господарського суду Запорізької області від 04.08.2021 у справі №908/954/21 зазначено, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт поставки відповідачу товару за вказаними вище видатковими накладними на загальну суму 585 500,00 грн. та її несплату відповідачем у повному обсязі відповідно до положень ч. 1 ст. 692 та з урахуванням умов п. 5.2. договору від 17.01.19 №1701/1.

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджується, що до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми права, що регулюють питання купівлі-продажу та виконання зобов`язань з урахуванням звичаїв ділового обороту, що склались між сторонами за договором купівлі-продажу від 17.01.19 №1701/1.

Протилежного позивачем не доведено шляхом подачі належних, допустимих та достовірних доказів.

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.09.2022.

Суддя І.В. Приходько