УХВАЛА

01 вересня 2022 року

м. Київ

cправа № 923/216/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Баранець О.М., Кролевець О.А.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Головея В.М., судді: Колоколов С.І., Разюк Г.П.)

від 17.11.2021

у справі №923/216/21

за позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

до Приватного сільськогосподарського підприємства «Садове», ОСОБА_1

про стягнення 5 169 242,71 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Михайлик Л.Г.

відповідача 1 - не з`явилися

відповідача 2 - не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України») звернулось до Господарського суду Херсонської області із позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Садове» (далі - ПСП «Садове») та ОСОБА_1 про солідарне стягнення з відповідачів 5 169 242,71 грн за договором поставки зерна майбутнього врожаю, а саме: 2 280 000,00 грн основної заборгованості, 1 333 800,00 грн пені, 652 367,75 грн відсотків річних, 570 000,00 грн штрафу та 333 074,96 грн курсової різниці.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням ПСП «Садове» умов договору поставки зерна у встановлений договором строк. Зобов`язання ПСП «Садове» за договором поставки забезпечено, у тому числі, договором поруки від 21.01.2020, укладеним між позивачем та відповідачами, тому позивач просить суд, основний борг та штрафні санкції стягнути солідарно з відповідачів.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Херсонської області від 05.07.2021 у справі №923/216/21 позов задоволено частково, стягнуто солідарно з Приватного сільськогосподарського підприємства «Садове» та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 2 280 000 грн - основної заборгованості, 1 333 800 грн - пені, 650 498,90 грн - річних, 570 000 грн - штрафу та 333 074,96 грн - курсової різниці. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

2.2. Рішення суду мотивовано тим, що ПСП «Садове» не поставило до 10.09.2020 позивачу 760 т зерна ячменю 3 класу, чим порушило взяті на себе зобов`язання за договором поставки. ПСП «Садове» несумлінно та необачно віднісся до виконання договору, а тому його дії є несправедливими та недобросовісними по відношенню до АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України». За наслідками невиконання договору ПСП «Садове» зобов`язаний повернути позивачу попередню оплату у сумі 2 280 000,00 грн. При поверненні суми попередньої оплати повинен сплатити курсову різницю, пеню, штраф та річні.

При цьому, дійшовши висновку про правомірність стягнення нарахованих сум пені та штрафу, суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи ПСП «Садове» про наявність форс-мажорних обставин, які б звільнили його від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором, оскільки ПСП «Садове» повідомив позивача про форс-мажорні обставини лише 26.10.2020, тобто після закінчення поставки, хоча згідно із Сертифікатом форс-мажорні обставини мали місце з 01.03.2020 по 30.04.2020.

Поряд з цим, оскільки між сторонами наявні договірні відносини з поруки, за якими ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання з виконання зобов`язань ПСП «Садове» у випадку їх невиконання за договором поставки, відповідачі є солідарними боржниками.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами, суд першої інстанції зазначив про його помилковість, здійснив власний та задовольнив позов частково в цій частині.

2.3. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 рішення Господарського суду Херсонської області від 05.07.2021 у справі №923/216/21 скасовано частково, стягнуто солідарно з Приватного сільськогосподарського підприємства «Садове» та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 2 280 000,00 грн - основного боргу, 650 498,90 грн - 30 % за користування чужими грошовими коштами, 57 000,00 грн - штрафу у розмірі 25 % від суми передоплати, 333 074,96 грн - курсової різниці. В іншій частині рішення залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції, не погоджуючись з висновками місцевого господарського суду в частині стягнення пені та відмовляючи у її стягненні, зазначивши про специфіку спірного товару, дійшов висновку, що підприємством підтверджено факт настання форс-мажорних обставин, дія яких у березні-квітні 2020 року унеможливила виконання договірних зобов`язань за договором, а також факт своєчасного повідомлення на виконання вимог пункту 7.4 договору про настання цих обставин.

Також, суд апеляційної інстанції, враховуючи, що ПСП «Садове» є сільськогосподарським підприємством, його діяльність носить сезонний характер та є ризикованою, користуючись правом, наданим чинним законодавством, з метою дотримання принципу розумного балансу між інтересами сторін, а також враховуючи, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження понесених позивачем збитків чи додаткових витрат через неналежне виконання постачальником своїх зобов`язань, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру штрафу на 90%.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 у справі №923/216/21, Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» подало касаційну скаргу, якою просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

3.2. Підставами касаційного оскарження Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» визначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах:

- щодо застосування статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 913/20/21, від 08.10.2020 у справі №910/1931/19, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18;

- щодо застосування статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №925/1641/17, від 08.05.2018 у справі №924/709/17, від 03.06.2020 у справі №910/9813/19, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16.

Також вважає, що суд апеляційної інстанції порушив статті 86, 236, 237, 238, 282 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Між Акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України», (покупець) та ПСП «Садове» (постачальник) 21.01.2020 укладено договір поставки зерна майбутнього врожаю № ХРН0023Я-Ф, за умовами якого, постачальник у визначений сторонами строк поставляє покупцю сільськогосподарську продукцію українського походження - зерно ячменю третього класу (далі товар); одиниця виміру товару - метрична тонна; кількість товару - 760,00. Покупець зобов`язується прийняти товар (поставлений насипом) та оплатити його (пункт 1.1 договору).

Строк поставки по 10.09.2020 включно (пункт 1.2 договору з врахуванням додаткової угоди №1 від 01.09.2020 до договору поставки від 21.01.2020).

Пунктами 3.1, 3.1.1 договору визначено що попередня оплата товару здійснюється за умови прийняття страховою компанією майбутнього врожаю на страхування згідно договору комплексного страхування із розрахунку ціни одиниці виміру товару (станом на момент укладення договору), яка складає 2 500,00 грн за одиницю виміру товару без ПДВ.

Загальна сума попередньої оплати за товар становить 2 280 000,00 грн з ПДВ.

У разі збільшення курсу долара США по відношенню до гривні більш ніж на 5 % з дня одержання попередньої оплати до дня її повернення у випадку невиконання умов договору щодо поставки, Постачальник зобов`язаний сплатити курсову різницю, яка обраховується за формулою: КР = (ПО/Курс1) - (ПО/Курс2) х Курс2; де ПО - сума попередньої оплати за недопоставлений товар, Курс1 - офіційний курс долара США до гривні на момент здійснення передоплати, Курс2 - офіційний курс долара США до гривні на момент виставлення вимоги (пункт 4.4 договору).

Відповідно до пункту 5.4 договору постачальник зобов`язаний укласти зі страховою компанією договір добровільного страхування та/або договір комплексного страхування, умовами яких буде передбачено, що вигодонабувачем є покупець.

Пунктом 5.6 договору сторони узгодили, що у разі настання страхового випадку та отримання Покупцем страхової виплати у строк до 01.09.2020 сторонами укладається додаткова угода щодо зміни кількості товару, який підлягає поставці, або поверненню попередньої оплати.

У разі, якщо отримана сума страхового відшкодування менша ніж попередня оплата, Постачальник зобов`язується повернути залишок непокритої попередньої оплати з урахуванням відповідних штрафних санкцій (пункт 5.7 договору).

Згідно з пунктом 6.3 договору у випадку поставки товару з порушенням строку, встановленого пунктом 1.2, постачальник зобов`язаний сплатити покупцю неустойку у розмірі 0,5% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення; у разі непоставки товару протягом 30 календарних днів з дати, визначеної в пункті 1.2, постачальник зобов`язаний здійснити розрахунки з покупцем у відповідності до пункту 4.3 договору.

Відповідно до пунктів 7.1-7.3 договору сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань, якщо воно сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, за умови, що сторона, яка зазнала їх дії, доведе вжиття усіх належних заходів для уникнення таких обставин та їх наслідків. Під форс-мажорними обставинами сторони розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, які виникли після укладення договору та об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань. Дія форс-мажорних обставин може бути викликана: винятковими погодними умовами і стихійними лихами (ураган, буревій, сильний шторм, циклон, торнадо, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, пожежа, посуха, блискавка, просідання і зсув ґрунту, епідемія); непередбачуваними діями/бездіяльністю іншої сторони, які відбуваються незалежно від волі і бажання сторін договору (страйк, локаут, дія суспільного/іноземного ворога, загроза війни, оголошена війна, збройний конфлікт, військові дії, військове вторгнення, введення комендантської години, суспільні безлади, терористичний акт, диверсії, піратство, блокада, революція, масові заворушення, загальна військова мобілізація, протиправні дії третіх осіб, аварія, вибух, примусове вилучення).

Неповідомлення/несвоєчасне повідомлення стороною про настання форс-мажорних обставин позбавляє сторону права посилатися на такі обставини. У разі існування форс-мажорних обставин понад 1 місяць, будь-яка сторона вправі в односторонньому порядку відмовитися від договору (пункти 7.5, 7.6 договору).

Договір набуває чинності з моменту його укладення (пункт 9.2 договору).

Між ОСОБА_1 (поручитель), АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (кредитор) та ПСП «Садове» (Боржник) 21.01.2020 було укладено договір поруки №59-П, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання боржником зобов`язань за договором, укладеним між кредитором та боржником (далі договір поруки).

На виконання умов договору 21.01.2020 АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в якості попередньої оплати перерахувало ПСП «Садове» 2 280 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №733076 від 11.02.2020, проте, підприємство свої зобов`язання щодо поставки товару не виконало, суму попередньої оплати товариству не повернуло.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах.

5.3. У контексті статті 287 Господарського процесуального кодексу України для встановлення подібності правовідносин враховується склад таких правовідносин, а саме: суб`єкт, об`єкт та зміст (взаємні права та обов`язки). Разом з тим наявності простої тотожності цих трьох критеріїв замало і врахування лише їх не завжди є правильним. Тому, судова практика визнає судовими рішеннями у подібних правовідносинах такі рішення, де подібними є: 1) предмети спору, 2) підстави позову, 3) зміст позовних вимог, 4) встановлені судом фактичні обставини, а також має місце 5) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

5.4. Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 913/20/21, від 08.10.2020 у справі №910/1931/19, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України, про неоднакове застосування якої зазначає скаржник, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частиною другою статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що на виконання умов договору ТОВ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в якості попередньої оплати перерахувало ПСП «Садове» 2 280 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №733076 від 11.02.2020, проте, ПСП «Садове» свої зобов`язання щодо поставки товару не виконало, суму попередньої оплати товариству не повернуло. Також судами визнано обґрунтованими нарахування позивачем курсової різниці в розмірі 333 074,96 грн та річних в сумі 650 498,90 грн (за перерахунком судів).

Стосовно стягнення пені в сумі 1 333 800,00 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про наявність підстав для звільнення в цій частині за порушення взятих на себе зобов`язань внаслідок дії форс-мажорних обставин.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що за умовами пунктів 7.1-7.3 договору сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань, якщо воно сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, за умови, що сторона, яка зазнала їх дії, доведе вжиття усіх належних заходів для уникнення таких обставин та їх наслідків. Під форс-мажорними обставинами сторони розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, які виникли після укладення договору та об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань. Дія форс-мажорних обставин може бути викликана: винятковими погодними умовами і стихійними лихами (ураган, буревій, сильний шторм, циклон, торнадо, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, пожежа, посуха, блискавка, просідання і зсув ґрунту, епідемія); непередбачуваними діями/бездіяльністю іншої сторони, які відбуваються незалежно від волі і бажання сторін договору (страйк, локаут, дія суспільного/іноземного ворога, загроза війни, оголошена війна, збройний конфлікт, військові дії, військове вторгнення, введення комендантської години, суспільні безлади, терористичний акт, диверсії, піратство, блокада, революція, масові заворушення, загальна військова мобілізація, протиправні дії третіх осіб, аварія, вибух, примусове вилучення).

Судами обох інстанцій встановлено, що форс-мажорні обставини, а саме заморозки та посуха, засвідчені Сертифікатом № 6500-20-1720 про форс-мажорні обставини Торгово-промислової палати України від 23.10.2020. Із Сертифікату вбачається, що внаслідок складних погодних умов, обумовлених сильними заморозками у повітрі та на поверхні ґрунту, різкими коливаннями денних та нічних температур, нестачею продуктивних опадів, ґрунтової та повітряної посухи, призвело до загибелі с/г культур на території підприємства. Визнано, що ситуація на території ПСП «Садове» вважається надзвичайною природного характеру.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що внаслідок зазначених обставин, посіви озимого ячменю підприємства визнано загиблими від заморозків та засухи на площі 107,11 га та 105,59 га (70%). Вказані обставини є форс-мажором саме для зобов`язання за укладеним між підприємством та товариством договором.

З огляду на викладене, а також специфіку спірного товару, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підприємством підтверджено факт настання форс-мажорних обставин, дія яких у березні-квітні 2020 року унеможливила виконання договірних зобов`язань за договором, а також факт своєчасного повідомлення у відповідності до пункту 7.4 договору про настання цих обставин, у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків у вигляді стягнення неустойки (на підставі пункт 6.3 договору) відсутні, у зв`язку з цим, позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню.

5.5. Проаналізувавши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору у справі №913/20/21 було стягнення із товариства сум штрафу та збитків. Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням зобов`язань за договором поставки щодо поставки товару. Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зауважив, що судами першої та апеляційної інстанцій належно не з`ясовано, чи містять наведені у сертифікаті Торгово-промислової палати України обставини непереборної сили ознаки надзвичайності та невідворотності, що об`єктивно унеможливили належне виконання відповідачем свого обов`язку за договором, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази та обставини, що ними підтверджуються: договір (дату його укладення, обов`язки сторін); обставини, що спричинили неврожай насіння соняшника (час, коли такі обставини почались, їх тривалість тощо); поведінка сторін за договором тощо. Верховний Суд зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Наведене свідчить про те, що висновки Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові щодо доведеності відсутності вини відповідача, були зроблені за інших, ніж у справі, що переглядається фактичних обставин, на які посилалися сторони та були встановлені судами попередніх інстанцій, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними саме за змістовним критерієм.

У справі №910/1931/19 предметом спору було стягнення пені та штрафу за порушення умов державного контракту. Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч вимогам статей 526, 530 Цивільного кодексу України та умов контракту, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, оскільки вироби-1, 2 для потреб Збройних Сил України поставив із простроченням на 23 та 35 днів відповідно. Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що розглядаючи питання щодо наявності підстав для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань за договором з посиланням на дію форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) суди мають виходити з того, що сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою, згідно з Регламентом, є документом, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), тобто є доказом, який має оцінюватися судом поряд з іншими, наданими учасниками справи доказами, відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Втім, суд апеляційної інстанції, пославшись на те, що зазначені у сертифікаті обставини мають безумовний характер невідворотних обставин, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами контракту, належну оцінку цьому сертифікату не надав та не з`ясував, який саме обов`язок за контрактом не міг бути виконаний або не був виконаний та внаслідок дії яких саме обставин непереборної дії та не встановив, який період їх дії.

У справі №917/1053/18 про стягнення пені та штрафу за порушення строків поставки за договором, суд касаційної інстанції, виходячи з позиції, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, направляючи справу на новий розгляд зазначив, що суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи містять наведені у сертифікаті ТПП України обставини непереборної сили ознаки надзвичайності та невідворотності, що об`єктивно унеможливили належне виконання відповідачем свого обов`язку за договором поставки. В свою чергу саме лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду, оскільки саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Дослідивши зазначені скаржником постанови Верховного Суду у справах №910/1931/19 та №917/1053/18, суд касаційної інстанції зазначає, що з огляду на фактичні обставини даної справи (№923/216/21) у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаній вище постанові Верховного Суду.

У справі, що розглядається, та у зазначених справах, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку. Тому правовідносини в зазначених скаржником справах, з одного боку, і в даній справі - з іншого не є подібними, а доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій відповідних висновків Верховного Суду не знаходять підтвердження.

5.6. Щодо оскарження постанови суду апеляційної інстанції в частині висновків апеляційного суду щодо зменшення суми штрафу на 90%, нарахованого на підставі пункту 4.3.1 договору.

Акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №925/1641/17, від 08.05.2018 у справі №924/709/17, від 03.06.2020 у справі №910/9813/19, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16.

Згідно із статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи зміст наведених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи, що ПСП «Садове» є сільськогосподарським підприємством, його діяльність носить сезонний характер та є ризикованою, користуючись правом, наданим чинним законодавством, з метою дотримання принципу розумного балансу між інтересами сторін, а також враховуючи, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження понесених позивачем збитків чи додаткових витрат через неналежне виконання постачальником своїх зобов`язань, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру штрафу на 90%.

Щодо наведених у касаційній скарзі постанов Верховного Суду, то суд касаційної інстанції зазначає таке.

Постановою Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17, на висновки якої щодо застосування норм статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України посилається скаржник, залишено без змін рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 у справі № 925/1641/17. При цьому Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій перевірили та надали оцінку доводам та доказам, наданим на обґрунтування клопотання відповідача про зменшення розміру пені, зауваживши відсутність доказів винятковості випадку для зменшення штрафних санкцій та поважності причини невиконання зобов`язань за договором; повну сплату заборгованості відповідачем лише у грудні 2017 року після застосування до нього заходів примусового виконання рішення у справі №925/400/17; ТОВ «Енергія України» є постачальником природного газу для значної кількості державних підприємств, установ, організацій і у зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості за договором було змушене залучати додаткові кошти для придбання газу та забезпечення ним своїх споживачів. Отже, з`ясувавши всі обставини справи у сукупності суди дійшли підставного висновку про відсутність підстав у цій справі для зменшення заявленої до стягнення суми пені.

У справі ж № 924/709/17, на яку посилається скаржник, Верховний Суд зазначив, що судами встановлено, що заявляючи клопотання про зменшення заявленої до стягнення суми пені на 99%, відповідач послався лише на те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, не навівши обґрунтування зазначених тверджень, підстав для такого зменшення, винятковості даного випадку, не надавши відповідних доказів на підтвердження цих обставин, у зв`язку з чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені. Верховний Суд констатував, що саме лише наведене посилання не свідчить про дійсну наявність підстав для такого зменшення пені та про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо вирішення вказаного клопотання.

У справі №910/9813/19 судами встановлено, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про відмову у позові в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на норми статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, з підстав недофінансування, необхідність оновлення парку вагонів та вжиття заходів до сплати основного боргу. При цьому, судами також встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями щодо погашення суми основного боргу за договорами, проте відповідач відповіді на претензії не надавав та борг в сумі 18 553 308,18 грн до звернення в суд з даним позовом не сплатив. Верховний Суд, залишаючи без змін оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у справі №910/9813/19, виходили з того, що з огляду на встановлені у цій справі обставини, відповідачем не доведено документального наявності виняткових обставин, які були б підставою для зменшення неустойки.

У справі №910/6046/16 Верховним Судом вказано, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, а суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Відповідача про зменшення розміру цих штрафних санкцій.

Тобто, у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є, в першу чергу, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Колегія суддів зазначає, що інших доводів щодо порушення судами норм матеріального та / або процесуального права, обґрунтованих підставами касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга не містить.

5.7. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 у справі №923/216/21.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді О. Баранець

О. Кролевець