ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" серпня 2022 р. Справа № 911/69/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсоніндустріалпарк", 09107, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 20

до Фізичної особи-підприємця Удовенко Ярослава Ігоровича, АДРЕСА_1

про визнання договору розірваним та стягнення 65 936,00 грн збитків

суддя Н.Г. Шевчук

секретар судового засідання М.Г. Байдрелова

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Павловський Б.М. (посв. № 5320/10 від 12.03.2015, ордер серія АІ № 1216012 від 08.02.2022).

суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсоніндустріалпарк" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Удовенко Ярослава Ігоровича з вимогами про:

- визнання договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021, укладеного між ТОВ "Росич Приват" та ФОП Удовенко Я.І. розірваним з 29.09.2021;

- стягнення 65 936,00 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, набувши право власності на нежитлову будівлю винного цеху літера "Б", загальною площею 2 155,00 кв.м, яка знаходиться за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Водопійна, буд. 37, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, має непорушне право власності та не може бути обмеженим в розпорядженні на власний розсуд таким майном. Враховуючи, що відповідач не підписав Додаткову угоду до Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021, якою передбачались внесення змін до преамбули договору та зміни реквізитів сторін у Розділі 8 Договору, він тим самим погодився на розірвання Договору оренди. Оскільки відповідач використовує належне позивачу приміщення без достатньої правової підстави, чим чинить перешкоди у реалізації позивачем його права власності на майно, останній поніс збитки в заявленому розмірі.

10 лютого 2022 року від Фізичної особи-підприємця Удовенко Ярослава Ігоровича надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями відповідача проти позовних вимог; окрім того в прохальній частині відзиву містилось клопотання про продовження строку на подання відзиву. В судовому засіданні 09.06.2022 судом прийнято відзив відповідача до розгляду та долучено до матеріалів справи; клопотання про продовження строку судом залишено без розгляду, оскільки процесуальна дія виконана відповідачем.

23 лютого 2022 року від позивача в порядку статті 166 Господарського процесуального кодексу України надійшла відповідь на відзив.

30 травня 2022 року через систему Електронний суд відповідачем було подано заперечення (на відповідь на відзив).

Провадження у справі № 911/69/22 здійснювалось за правилами загального позовного провадження (ухвала Господарського суду Київської області від 17.01.2022).

Враховуючи положення Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" зі змінами та доповненнями, розпоряджень Київської обласної військової адміністрації, прийнятих відповідно до статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", з метою запобігання загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду підготовчі засідання та засідання по розгляду справи по суті неодноразово відкладались, про що представники сторін повідомлялись відповідними ухвалами суду.

23 серпня 2022 року через систему Електронний суд від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З урахуванням строків, встановлених процесуальним законодавством розгляду справи по суті, з метою запобігання зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами, врахувавши достатність матеріалів справи для ухвалення рішення за результатами встановлення всіх обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Окрім того, до зазначеного клопотання позивачем долучено копію Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якої вбачається, що позивачем змінено місцезнаходження юридичної особи, а саме на адресу: 09107, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 20. Судом враховані дані зміни при ухваленні рішення.

В судовому засіданні 25.08.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

04 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Росич Приват" (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Удовенко Ярославом Ігоровичем (Орендар) було укладено договір № 15 оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець передає орендареві в строкове платне користування частину нежитлової будівлі винного цеху літера "Б", площею 412,1 кв.м, що схематично в технічному паспорті відображено приміщеннями № 4 площею 324,2 кв.м, № 18 площею 46,3 кв.м, № 18а площею 8,6 кв.м, № 19 площею 10,2 кв.м, № 22 площею 5,3 кв.м, № 22а площею 17,5 кв.м (далі майно/приміщення) та знаходиться за адресою: м. Біла Церква, вул. Водопійна, 37.

Відповідно до пункту 1.3 Договору приміщення надається орендарю для використання в особистих цілях та підприємницькій діяльності.

Розділом 2 Договору визначено права та обов`язки сторін, зокрема, орендар зобов`язувався використовувати орендоване приміщення за призначенням, дотримуватися санітарних, протипожежних та інших вимог при експлуатації орендованого майна, своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та платежі за послуги з обслуговування приміщення (пункт 2.1 Договору). Орендодавець, в свою чергу, зобов`язувався, зокрема, забезпечувати безперешкодне допущення на територію з орендованим приміщенням представників орендаря, не чинити перешкод в користуванні майном та не втручатися в господарську діяльність орендаря, дотримуватися правил та норм пожежної, санітарно-епідеміологічної безпеки, охороняти орендоване приміщення (пункт 2.3 Договору).

Договором визначено розміри та строки внесення орендної плати (Розділ 3).

Строк дії Договору визначено у пункті 5.1 Договору та який становить з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2023, але у будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов`язань.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що зміни та доповнення до даного договору можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, які оформляються додатковою угодою до цього договору.

Пунктом 7.2 Договору закріплено, що даний договір не може бути достроково розірваний з ініціативи орендодавця.

Пунктом 7.3 Договору визначено, що Договір може бути достроково розірваний з ініціативи орендаря, про що той має письмово повідомити орендодавця за три календарні дні до дати розірвання договору.

В Договорі закріплено, що у разі зміни власника орендованого майна, до нового власника переходять усі права та обов`язки орендодавця. Зміна власника орендованого майна не є підставою для зміни умов даного договору або припинення його дії (пункт 7.5 Договору).

Договір скріплено підписами ТОВ "Росич приват" та ФОП Удовенко Ярослава Ігоровича.

У відповідності до умов Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021 між ТОВ "Росич приват" та ФОП Удовенко Я. І. було підписано Акт приймання-передачі майна.

Як зазначає позивач в позовній заяві, 13.08.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсоніндустріалпарк" набуло право власності на майно, що передавалося в оренду за Договором оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021. Факт наявності права власності на нежитлову будівлю винного цеху літера "Б", розташовану за адресою Київська обл., м. Біла Церква, вул. Водопійна, буд. 37, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270522917 від 13.08.2021.

Враховуючи, що у відповідності до частини першої статті 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, позивачем, ТОВ "Херсоніндустріалпарк", на адресу відповідача 09.09.2021 було направлено лист № 01-24, в якому позивач вказав, що він є власником нежитлової будівлі винного цеху літера "Б", а також зазначено, що Товаристу відомо про наявність Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021 за яким ФОП Удовенко Ярослав Ігорович є орендарем вищевказаного винного цеху та запропоновано відповідачу укласти Додаткову угоду до Договору, проект якої було підписаний зі сторони ТОВ "Херсоніндустріалпарк" та направлено разом із листом № 01-24. Також позивачем в листі зазначено, що з моменту укладення Додаткової угоди, орендну плату здійснювати на реквізити ТОВ "Херсоніндустріалпарк", що вказані в додатковій угоді.

Відтак, у додатковій угоді до Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021 позивач запропонував відповідачу у відповідності до пункту 7.5 Договору оренди та частини першої статті 770 Цивільного кодексу України викласти умови договору у редакції, за якою орендодавцем у Договорі буде зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсоніндустріалпарк" (пункт 1 Додаткової угоди) та змінити реквізити сторін у Розділі 8 Договору (пункт 2 Додаткової угоди).

В листі № 01-24 від 09.09.2021 позивач також вказав, що у разі непідписання Додаткової угоди (ненадання відповіді) Договір оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021 буде вважатись розірваним. В такому випадку позивач в листі просив звільнити приміщення у строк 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання даного листа. Також позивач просив відповідь на даний лист надати у строк 7 (семи) календарних днів з моменту отримання листа.

В якості доказів направлення відповідачу листа № 01-24 від 09.09.2021, копії витягу про право власності ТОВ "Херсоніндустріалпарк" на приміщення та двох примірників Додаткової угоди до Договору № 15 від 04.01.2021 позивачем додано до позову опис вкладення у цінний лист № 225 від 10.09.2021, накладну, фіскальний чек та трекінг поштового відправлення Укрпошти, з якого вбачається, що відправлення вручено відповідачу 14.09.2021.

Однак, як стверджує позивач, відповідач лист № 01-24 від 09.09.2021 проігнорував та не направив на адресу позивача ні відповіді на лист, ні підписаної Додаткової угоди.

В подальшому, 21.10.2021 позивачем складено та направлено відповідачу повідомлення № 01-40, в якому ТОВ "Херсоніндустріалпарк" зазначило: "ТОВ "Херсоніндустріалпарк" направляло на Вашу адресу лист № 01-24 від 09.09.2021 щодо укладення Додаткової угоди. У відповідності до листа Ви погодились на розірвання Договору оренди нежитлового приміщення № 20 від 01.05.2021 року та звільнити приміщення у строк 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання листа вих. № 01-29 від 09.09.2021, тобто до 29 вересня 2021 року (включно)".

Судом встановлено, що в тексті зазначеного листа вказано про розірвання Договору № 20 від 01.05.2021 та лист № 01-29, що не відносяться до предмету доказування заявлених вимог у цій справі, проте враховуючи, що лист адресований ФОП Удовенко Я.І., в тексті листа та в якості додатку до листа вказано та долучено копію листа вих. № 01-24 від 09.09.2021, суд доходить висновку, що лист № 01-40 від 21.10.2021 містить описку в зазначених номерах договору оренди та листі про направлення Додаткової угоди. Окрім того, суду відомо про наявність інших позовів ТОВ "Херсоніндустріалпарк" з аналогічними вимогами щодо інших договорів оренди нежитлового приміщення, що не виключає зробленої описки.

В листі № 01-40 від 21.10.2021 позивач довів до відома відповідача, що Товариством було укладено договір оренди нежитлової будівлі винного цеху (літера "Б") з третьою особою, відповідно до умов якого, будівля має бути передана в оренду в строк до 01.11.2021, у зв`язку з цим позивач просив відповідача звільнити орендоване приміщення винного цеху.

Зазначений лист направлено відповідачу 21.10.2021. Відповідні докази (опис вкладення у цінний лист № 296, накладна, фіскальний чек) додано до позову. Згідно наданого позивачем трекінгу поштового відправлення № 296 відправлення вручене 22.10.2021.

Позивачем до матеріалів позову додано копію Договору № 20/10/21-02 оренди нерухомого майна від 20.10.2021 (далі-Договір оренди № 20/10/21-02), який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсоніндустріалпарк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок". За умовами вказаного договору орендодавець передає по акту прийому-передачі, а орендар приймає у строкове спільне платне користування нежитлове приміщення загальною площею 412,1 кв.м, а саме: №№ 14, 18, 18а, 19, 22, 22а, що знаходиться на першому поверсі нежитлової будівлі літера "Б" за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Водопійна, 37.

Відповідно до пункту 3.1 Договору оренди № 20/10/21-02 передача приміщення здійснюється у строк до 01.11.2021 (включно) уповноваженими представниками сторін за двостороннім актом прийому-передачі приміщення в оренду.

Пунктом 5.9 Договору оренди № 20/10/21-02 визначено, що у разі порушення строків передачі приміщення в оренду у відповідності до пункту 3.1 Договору орендодавець сплачує штраф на користь орендаря у розмірі 100% перерахованих грошових коштів передбачених пунктами договору 2.1 (в якому визначено загальний розмір орендної плати 32968,00 грн) та 2.3 (де визначено порядок сплати орендної плати за перший місяць оренди та гарантійний внесок у розмірі 32968,00 грн, а саме на протязі 5 днів після підписання договору).

Як зазначає позивач, у зв`язку з тим, що відповідач не повернув об`єкт оренди, 26.10.2021 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" було укладено Додаткову угоду, відповідно до якої сторони погодили внести зміни в пункти 2.3 та 3.1 Договору № 20/10/21-02 оренди нерухомого майна від 20.10.2021. Таким чином орендар за договором оренди мав сплатити у строк до 22.11.2021 (включно) на розрахунковий рахунок позивача орендну плату за перший місяць та гарантійний внесок розмірі 32 968,00 грн без ПДВ. Передача приміщення мала бути здійснена у строк до 26.11.2021 (включно).

Платіжними дорученнями № 343 та 344 від 23.11.2021 підтверджується факт сплати позивачу від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" 65 936,00 грн із призначеннями платежів за оренду нерухомого майна згідно договору № 20/10/21-02 від 20.10.2021 та гарантійний внесок згідно додаткової угоди від 26.10.2021 до договору № 20/10/21-02 від 20.10.2021.

Однак, 26.11.2021 позивач знову не мав можливості виконати договірні зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок", оскільки відповідачем не було звільнено приміщення.

02.12.2021 на адресу позивача від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" надійшла претензія вих. № 19 від 29.11.2021 з вимогою у 7-ми денний строк сплатити штраф у розмірі 65 936,00 грн за невиконання пункту 3.1 Договору та передати в користування майно в строк до 20.12.2021, що є предметом договору.

Платіжним дорученням № 929 від 03.12.2021 позивач оплатив штраф згідно претензії Товариства з обмеженою відповідальністю "Тираспільський ринок" № 19 від 29.11.2021.

13.12.2021 позивач отримав від ТОВ "Тираспільський ринок" лист вих. № 25/02, в якому останній повідомив, що станом на 20.12.2021 (узгоджена дата передачі майна) не зможе забезпечити явку повноважного представника, а тому запропонував підписати додаткову угоду про внесення змін до пункту 3.1 Договору оренди № 20/10/21-02 від 20.10.2021, якою пропонувалося змінити строк передачі майна в оренду до 20.01.2022. Згідно долученої копії Додаткової угоди від 13.12.2021 до Договору оренди № 20/10/21-02 від 20.10.2021, остання підписана орендарем та орендодавцем.

Звертаючись до суду з позовом позивач твердить, що ним було здійснено всі необхідні дії для врегулювання питання щодо орендованого майна з відповідачем, проте останній проігнорував права власника об`єкта оренди, не надав жодної відповіді на листи позивача, не звільнив приміщення в строк до 01.11.2021 та станом на момент подання позову продовжував використовувати приміщення без достатньої правової підстави.

Позивач, посилаючись на статтю 134 Господарського кодексу України, вказує, що він вправі самостійно розпоряджатися власним нерухомим майном та здавати його в оренду з метою отримання прибутку.

Тому ТОВ "Херсоніндустріалпарк" у порядку частини четвертої статті 188 Господарського кодексу України звернулося до суду з вимогою про визнання Договору № 15 оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021 розірваним з 29.09.2021.

Позивач стверджує, що уклавши новий договір оренди щодо майна, яке перебувало в користуванні відповідача, та яке позивач зобов`язався передати третій особі у строк до 01.11.2021, позивач був змушений сплатити штраф у відповідності до пункту 5.9 Договору оренди, укладеному між ним та ТОВ "Тираспільський ринок", за претензією нового орендаря у розмірі 65 936,00 грн.

У зв`язку з неправомірними діями відповідача (у вигляді користування орендованим приміщенням) позивач поніс збитки у розмірі сплаченого штрафу, стягнення яких позивач також заявляє в даному позові.

Відповідач у поданому відзиві на позов не погоджується із заявленими позивачем вимогами та викладеними обставинами та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Так, відповідачем додано до матеріалів справи лист-відповідь від 20.09.2021 на лист позивача від 09.09.2021, де вказано, що відповідач не заперечує щодо укладення додаткової угоди щодо зміни назви та реквізитів орендодавця.

Проте, відповідач зазначив, що пункт 2.3 Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021 визначає обов`язком орендодавця, зокрема, забезпечення безперешкодного допущення на територію з орендованим приміщенням представників орендаря, не чинити перешкод в користуванні орендованим майном та не втручатися в господарську діяльність орендаря, дотримуватися правил та норм пожежної, санітарно-епідеміологічної безпеки та охороняти орендоване приміщення. Вказаним листом відповідач просив повідомити у який спосіб будуть виконані такі обов`язки орендодавця. Відповідач вказав також, що ТОВ "Росич Приват" забезпечувало орендоване приміщення електрикою, водопостачанням та водовідведенням, відповідно просив повідомити в який спосіб такі послуги будуть забезпечуватися з боку орендодавця в подальшому.

Докази направлення листа-відповіді додані відповідачем до матеріалів справи.

Також відповідач посилаючись на положення Господарського та Цивільного кодексів України зазначив, що законодавством не передбачено можливості укладення орендодавцем договору оренди, предметом якого є нежитлові приміщення, які раніше передані в орендне платне користування за договором, який на момент укладення нового договору є чинним (не розірваний за згодою сторін, не розірваний за рішенням суду, не визнаний недійсним у судовому порядку).

У відзиві на позовну заяву відповідач заявив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірність дій відповідача, який користується приміщенням на підставі діючого Договору оренди № 15 від 04.01.2021, який в свою чергу не розірвано, не визнано недійсним в судовому порядку.

Позивач у відповіді на відзив посилається на непорушність права власності, що закріплено Конституцією України та статтею 321 Цивільного кодексу України, які передбачають, що права власника є непорушними та не можуть бути обмежені в питанні вирішення яким саме чином розпоряджатися власним майном. Також позивач звертає увагу суду на те, що відповідач в відзиві жодним чином не спростовує того факту, що саме позивач є власником нежитлової будівлі винного цеху літера "Б", однак, відповідач уникає питання належного виконання договірних умов в частині сплати власнику майна платежів за користування приміщенням. За твердженнями позивача, відповідач не здійснив на користь власника об`єкта нерухомості жодної оплати за користування приміщенням.

Щодо тверджень відповідача про направлення листа-відповіді на оферту про внесення змін до Договору № 15 від 04.01.2021 позивач запевняє, що про його існування останньому стало відомо лише з відзиву на позовну заяву. Водночас, беручи до уваги зміст листа-відповіді відповідача, він (лист) не свідчить про намір відповідача підписати додаткову угоду та сплачувати кошти за користування приміщенням дійсному власнику майна. Із тексту листа-відповіді про внесення змін до договору фактично стає зрозумілим, що відповідач вказані зміни від власника об`єкта оренди не прийняв. Фактом прийняття вказаних змін до договору оренди може бути лише підписана додаткова угода з протоколом розбіжностей. Натомість відповідач направив листа з формулюваннями про готовність підписання додаткової угоди після повідомлення яким чином будуть виконуватися умови Договору оренди № 15 від 04.01.2021.

Також позивач зазначив ту обставину, що на сьогодні ТОВ "Росич приват" не має у користуванні земельної ділянки за адресою Водопійна, буд. 37, що підтверджується зауваженням до проекту рішення Білоцерківської міської ради № 3276, опублікованої на офіційному сайті Білоцерківської міської ради.

Відповідач в свою чергу послався на те, що при врегулюванні орендних відносин між суб`єктами господарського права, законодавцем встановлено лише можливість існування права вимагати розірвання господарсько-правового договору, а не права односторонньої зміни умов або розірвання укладеного договору з прямим правовим наслідком зміни або припинення зобов`язань. Правове врегулювання відносин сторін господарсько-правового договору оренди статтями 291 та 188 Господарського кодексу України не передбачає можливість автоматичного припинення відповідних зобов`язань з моменту направлення вимоги або претензії. Підставою для розірвання договору оренди може бути належним чином доведене невиконання орендарем хоча б одного з його зобов`язань, передбачених статтями 783 Цивільного кодексу України, або договором оренди.

Проте, як зазначає відповідача, ані у позовній заяві, ані у відповіді на відзив позивач не посилається на існування обставин, за яких орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди.

Також відповідач вказує на те, що законодавство України гарантує незмінність прав орендаря у разі зміни власника орендованого майна, а саме: частина перша статті 770 Цивільного кодексу України та пункт 7.5 Договору оренди № 15 від 04.01.2021 передбачають, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять усі права та обов`язки орендодавця; зміна власника орендованого майна не є підставою для зміни умов даного договору або припинення його дії.

У поданих запереченнях відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Як встановлено статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно із частиною першою статті 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 651 Цивільного кодексу України визначені підстави для зміни або розірвання договору, які за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, допускаються лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 Цивільного кодексу України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Так, за частиною другою статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 188 Господарського кодексу України врегульовано порядок зміни та розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини друга-четверта).

Відповідно до частини третьої статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Докази наявності визначених законом підстав для розірвання Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021 за ініціативою орендодавця у судовому порядку відсутні.

Частиною четвертою статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Передусім, суд зважає на сталу практику Верховного Суду щодо способів захисту прав чи законних інтересів позивача, який звертається з позовом про визнання договору розірваним.

Так, у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19 викладена правова позиція про те, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19 зроблено такі висновки:

"32. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

33. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

34. Разом з цим, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

35. Аналіз приписів статей 16 ЦК України та 20 ГК України дає підстави стверджувати про те, що ними не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним (припиненим), позаяк реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання відповідного договору".

Оскільки предметом позову у даній справі є конкретно сформульована вимога про визнання розірваним Договору оренди з 29.09.2021, суд доходить висновку, що позивач фактично просить встановити юридичний факт розірвання договору в минулому.

Суд звертає увагу на постанову від 13.02.2018 у справі № 916/849/17, де Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав, що встановлення юридичного факту виходить поза межі компетенції господарського суду, оскільки в такому випадку суд не здійснює захисту порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу суб`єкта господарювання.

Суд, враховуючи вищенаведену актуальну практику судів доходить висновку, що у подібних спірних правовідносинах відсутні підстави для задоволення вимог про визнання договору розірваним з 29.09.2021, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, щодо цієї позовної вимоги є неналежним та неефективним.

З огляду на наведені висновки Верховного Суду спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не забезпечує його поновлення, а відтак суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про визнання договору розірваним з 29.09.2021.

Додатково суд звертає увагу позивача в контексті вищенаведених висновків судів, що реалізація відновлення прав позивача через припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання відповідного договору, а не визнання його припиненим з певної дати.

Щодо вимоги позивача про стягнення збитків у розмірі 65 936,00 грн.

Пунктом 8 статті 16 Цивільного кодексу України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (стаття 22 Цивільного кодексу України).

Під збитками в розумінні частини другої статті 224 Господарського кодексу України розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду (стаття 225 Господарського кодексу України).

Для застосування такої відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що включає: протиправну поведінку (дію чи бездіяльність особи); шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вину правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, оскільки поведінка боржника не може бути кваліфікована як правопорушення.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (аналогічну правову позицію викладену у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.04.2020 у справі №904/3189/19, від 10.12.2018 у справі №902/320/17).

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд повинен з`ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків та їх розмір. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення зобов`язань.

При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється поза межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку.

Позивач фактично обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідач використовує належне позивачу приміщення без достатньої правової підстави, чим чинить перешкоди у реалізації позивачем його права власності на майно.

Відповідач в свою чергу вказує, що користується орендованим майном на підставі діючого Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021.

Судом встановлено, що користування орендованим майном здійснюється на підставі Договору оренди нежитлового приміщення № 15 від 04.01.2021, що не є розірваним ні на підставі рішення суду ні за згодою сторін.

Також, суд зазначає про відсутність підстав стверджувати, що позивач поніс збитки у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків, як орендарем приміщення.

Так, у відповідь на пропозицію позивача укласти додаткову угоду відповідач надіслав позивачу лист у контексті можливості підписати додаткову угоду, попередньо пересвідчившись, що це не призведе у подальшому до порушення його законних інтересів через невиконання зобов`язань за договором іншою стороною.

Водночас, позивач, знаючи про наявність діючого Договору оренди № 15 від 04.01.2021, за яким майно здається в оренду ФОП Удовенко Я.І., здійснив дії щодо укладення нового договору оренди з іншою особою (не пересвідчившись в достатній мірі про можливість забезпечити іншій стороні договору доступу до майна, що здається в оренду) з умовами, що містили пункт про покладення на орендодавця штрафу у випадку порушення строків передачі приміщення в оренду, який визначили самі сторони.

Викладене вказує, що відповідач не чинив дій направлених на вчинення правопорушення.

Отже твердження позивача, що користування майном відбувається без достатньої правової підстави є недоведеним належними та допустимими доказам, адже правовою підставою в цьому випадку є сам діючий Договір оренди № 15 від 04.01.2021, який позивач просив визнати розірваним.

За відсутності належних та допустимих доказів, які доводять, внаслідок яких протиправних дій (чи бездіяльності) відповідача позивач поніс збитки, цивільна відповідальність не настає.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 65 936,00 грн є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Як унормовано статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині першій статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повне рішення складено та підписано: 05.09.2022