РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.08.2022Справа № 910/14918/20 (910/17697/21)
За позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407);

2) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"(49100, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Узвіз Кодацький,2, ідентифікаційний номер 33248430)

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Долма" (49005, м. Дніпро, вул. Глобинська,2, ідентифікаційний номер 33564332)

про визнання недійсним договору поруки №01/11-16ЕД2 від 01.11.2016

в межах справи №910/14918/20

За заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407)

про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

Секретар судового засідання Судак С.С.

Представники учасників:

від позивача -Куценко О.В.

від відповідача-1 -не з`явилися

від відповідача-2-Демченко С.В. (засобами відеозв`язку)

від третьої особи -не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/14918/20 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007".

02.11.2021 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсним договору поруки № 01/11-16ЕД2 від 01.11.2016.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 08.12.2021. Залучено до участі у справі в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1-Товариство з обмеженою відповідальністю "Долма".

10.11.2021 до суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсними договору про страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах", у частині страхування відповідальності боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Долма" у розмірі 27 743 625,04 грн. за кредитними договорами від 28.09.2012 № КД-518Г та від 26.12.2012 № Т001/12Г/С, застосувати наслідки визнання недійсними окремих положень договору про страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К, та відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2021 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсними окремих положень договору про страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К, застосування наслідків недійсності договору та відшкодування шкоди в розмірі 500 000,00 грн. разом із доданими до неї документами повернуто заявнику.

29.11.2021 до суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи доказів направлення позовної заяви та доданих до неї документів третій особі Товариству з обмеженою відповідальністю "Долма".

07.12.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Долма" про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з виявленням коронавірусної хвороби у представника.

07.12.2021 до суду надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи.

07.12.2021 до Господарського суду м. Києва надійшли пояснення по справі від розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" арбітражного керуючого Реверука П.К.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 відкладено підготовче засідання на 12.01.2022.

21.12.2021 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-2

30.12.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь позивача на відзив відповідача-2

05.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання третьої особи про відкладення судового засідання.

10.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" арбітражного керуючого Реверука П.К. про відкладення судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 відкладено підготовче засідання на 16.02.2022.

Судове засідання, призначене на 16.02.2022 не відбулось у зв`язку з направленням матеріалів справи №910/14918/20 (910/17697/21) до Північного апеляційного господарського суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.11.2021 у справі №910/14918/20 (910/17697/21)- без змін. Матеріали справи повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.05.2022 розгляд справи по суті призначено у судовому засіданні на 20.06.2022.

07.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про долучення до матеріалів справи висновку експерта з додатками.

15.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про долучення про долучення до матеріалів справи доказів направлення листів.

17.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Долма" про відкладення судового засідання.

17.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання розпорядника майна про відкладення судового засідання.

20.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" на позовні вимоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2022 відкладено підготовче засідання суду на 11.07.2022.

08.07.2022 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 закрито підготовче провадження у справі № 910/14918/20 (910/17697/21) та призначено справу до розгляду по суті на 29.08.2022.

15.08.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

29.08.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Долма" про відкладення судового засідання.

У судовому засіданні, що відбулось 11.07.2022 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача-2 заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представники відповідача-1 та третьої особи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання.

Щодо клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Долма" про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку в його задоволенні відмовити з огляду на наступне.

У той же час суд зауважує, що за положеннями частини 3 статті 195 ГПК України розгляд справи по суті обмежений та має бути здійснений протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Разом із цим, відповідно до статей 42, 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю "Долма" мало право направити до судового засідання керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) в порядку самопредставництва юридичної особи, згідно з частиною 3 статті 56 ГПК України.

За приписами статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407). Визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний номер 14360570) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407) в розмірі 4 273 182,95 грн. (3 618 967,25 грн. - основне зобов`язання, 654 215,70 грн. - штрафна санкція). Введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407).

Здійснено оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407) за номером 65614 від 17.12.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 визнано кредитором у справі № 910/14918/20 по відношенню до боржника: Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» з грошовими вимогами на суму 95 488 848,48грн., з яких 70 560,00грн.-вимоги першої черги, 3 618 967,25грн.-вимоги четвертої черги, 654 215,70грн.-вимоги шостої черги, 91 145 105,53-вимоги забезпечені заставою ; Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» з грошовими вимогами на суму 31 329 821,78грн., з яких 4540,00грн.-вимоги першої черги, 32 325 281,78грн.-вимоги четвертої черги; Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» з грошовими вимогами на суму 454 802 257,75грн., з яких 4540,00грн.-вимоги першої черги, 454 797 717,75грн.-вимоги четвертої черги.

Судом встановлено, що 01.04.2013 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик) та Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (страхувальник) укладено договір страхування кредитів № 13/04/01-01К, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном страхувальника.

Згідно з пунктом 1.2 договору страхування кредитів страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цими договорами, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконувати інші умови цих договорів.

Предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані зі збитками, які можуть бути завдані страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в додатках до договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між страхувальником та позичальниками (надалі - кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно додатків до договору (пункт 2.1 договору страхування кредитів).

Пунктом 3.1 договору страхування кредитів визначено, що страховим випадком за цим договором є невиконання (неналежне виконання) позичальниками своїх обов`язків перед страхувальником, передбачених кредитними договорами, а саме: неповернення або часткове неповернення позичальниками кредитів у встановлені кредитними договорами строки, невиплата позичальниками в повному обсязі і в установлені кредитним договором строки процентів за користування кредитом. При настанні страхового випадку страховик сплачує страхувальнику обумовлене договором страхування страхове відшкодування.

Відповідно до додатку № 1 до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К за даним договором застрахований, зокрема, наданий ТОВ «ДОЛМА» кредит на суму боргу 14 000 000,00 грн., страхова сума за яким становить 15 500 000,00 грн., кредит на суму 10 000 000,00 грн. і страховою сумою 12 400 000,00 грн. та кредит на суму 9 000 000,00 грн., страхова сума за яким становить 765 000,00 грн.

АТ КБ «Приватбанк» звернулося 11.03.2014 до ПрАТ «СК «Інгосстрах» із заявою про страхову подію, в якій зазначило про не погашення ТОВ «Долма» у строк до 26.02.2014 частки кредиту в сумі 9 000 000,00 грн. та 1 072 000,00 грн. нарахованих відсотків.

18.12.2013 ПрАТ "СК "Інгосстрах" складено страховий акт № 1459 Б/К, відповідно до якого порушення ТОВ "Долма" умов кредитного договору від 28.09.2012 № КД-518Г та не повернення в строк до 10.12.2013 АТ КБ "Приватбанк" частки кредиту в сумі 14 000 000,00 грн. та нарахованих відсотків у розмірі 1 343 625,04 грн. внаслідок неплатоспроможності визнано страховим випадком та прийнято рішення виплатити страхове відшкодування в розмірі 15 343 625,04 грн.

У зв`язку з цим ПрАТ "СК "Інгосстрах" здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ "Долма" на суму 15 343 625,04 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 18.12.2013 № 3442 та № 3446 із зазначеним у призначеннях платежів страхового акту від 18.12.2013 № 1459 Б/К.

Надалі, ПрАТ "СК "Інгосстрах" звернулося до ТОВ "Долма" з листом від 20.12.2013 № 20-12/02-21 щодо отриманого права регресної вимоги внаслідок виплати 18.12.2013 страхового відшкодування в сумі 15 343 625,04 грн. за договором страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К.

У відповідь на даний лист ТОВ "Долма" листом від 23.12.2013 № 2013/12/23-1 повідомило, що не має можливості відшкодувати ПрАТ "СК "Інгосстрах" грошові кошти в сумі 27 743 625,04 грн.

26.12.2013 між ПрАТ "СК "Інгосстрах" (кредитор) та ТОВ "Долма" (боржник) укладено угоду про добровільне погашення заборгованості, відповідно до умов якої боржник визнає, що його заборгованість перед кредитором на момент укладення даної угоди становить 27 743 625,04 грн., яка буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 26.12.2016.

У подальшому, 01.11.2016 між ПрАТ "СК "Інгосстрах" (кредитор) та ТОВ "Едельвейс+2007" (поручитель) укладено договір поруки № 01/11-16-ЕД2, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ "Долма", (надалі іменується "боржник") щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К у розмірі 27 743 625,04 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором від 26.12.2012 № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013.

Згідно з пунктом 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 2.4 договору поруки сторони підтверджують, що строк позовної давності щодо зобов`язань сторін, які виникають за основним договором та/або цим договором, в тому числі у випадку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за основним договором та/або цим договором, становить п`ятнадцять років.

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником забезпеченого порукою обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, не пізніше строку встановленого у п.1.1 договорів.

У зв`язку з невиконанням ТОВ "Долма" своїх зобов`язань, ПрАТ "СК "Інгосстрах" зверталося до ТОВ "Едельвейс+2007", як поручителя, з вимогою від 05.12.2019 № 05/12-19-7 про сплату боргу.

У відповіді від 06.12.2019 № 06-12/2019 ТОВ "Едельвейс+2007" повідомило ПрАТ "СК "Інгосстрах" про відсутність можливості погасити заборгованість у сумі 37 869 625,04 грн.

У поясненнях по справі ТОВ «Едельвейс+2007» зазначило, що станом на час укладення спірного договору поруки мало суттєві грошові зобов`язання перед іншими кредиторами та фактично не мало можливості виконувати свої зобов`язання, що свідчить про недобросовісність поведінки при укладенні договору поруки та його фраудаторність.

ПрАТ «СК «Інгосстрах» у відзиві на позов наголосило, що внаслідок укладення спірного договору поруки активи ТОВ «Едельвейс+2007» не змінилися та у випадку часткового виконання ТОВ «Едельвейс+2007» зобов`язань за договором поруки до останнього переходить право вимоги у відповідному розмірі до основного боржника. При цьому, вигодонабувачем за правовідносинами, що стали підставою для укладення спірного правочину, є саме позивач, який отримав страхове відшкодування внаслідок настання страхового випадку за кредитним договором від 28.09.2012 № КД-518Г. Одночасно відповідач наголосив, що поведінка позивача не відповідає стандартам заборони суперечливої поведінки, та наявність грошових зобов`язань перед іншими юридичними особами не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку задовольнити подану заяву з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з частиною 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства , є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Крім цього, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Із матеріалів справи слідує, що оспорюваний договір поруки № 01/11-16-ЕД2 укладений 01.11.2016, у той час як провадження у даній справі № 910/14918/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" відкрито за ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2020.

Таким чином, застосування до спірних правовідносин положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства не є можливим, оскільки укладення спірного правочину здійснено поза межами трирічного строку від дати відкриття провадження у справі № 910/14918/20 про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов`язання боржником у натурі після закриття провадження у справі про банкрутство. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу (частини 2-4 статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Отже, з огляду на встановлений законодавцем річний строк для звернення із заявою про визнання правочину недійсним на підставі спеціальних норм вказаного Закону, відповідні норми Закону також не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Поряд із цим, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" (у цьому випадку - одного року, що передував відкриттю справи про банкрутство), визначеного ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок був викладений Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2020 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ТОВ "Едельвейс+2007" в розмірі 4 273 182,95 грн. та за ухвалою суду від 27.09.2021 грошові вимоги на суму 95 488 848,48грн., то Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним, як кредитор ТОВ "Едельвейс+2007".

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові (стаття 558 ЦК України).

Отже, з вищенаведених положень чинного законодавства слідує, що договір поруки може бути як оплатним, так і безоплатним.

Як встановлено судом, предметом спірного договору від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2 є надання ТОВ «Едельвейс+2007» поруки перед ПрАТ «СК «Інгосстрах» за виконання обов`язку ТОВ «Долма» щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К у розмірі 27 743 625,04 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором від 26.12.2012 № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013.

Згідно з пунктом 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, за умовами договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2 ТОВ «Едельвейс+2007» виступає в якості солідарного боржника ТОВ «Долма» щодо виконання останнім обов`язку з оплати (компенсації) витрат ПрАТ «СК «Інгосстрах», пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К у розмірі 27 743 625,04 грн., що виникли у зв`язку з виконання ПрАТ «СК «Інгосстрах» обов`язків ТОВ «Долма» перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 26.12.2012 № Т001/12Г/С та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013.

У той же час, здійснюючи оцінку обставин з точки зору фінансових правовідносин та наслідків впливу вчиненого оспорюваного правочину, суд зауважує на тому, що на початку 2016 року ТОВ «Едельвейс+2007» мало непокритий збиток у розмірі 17 000 000,00 грн., що під кінець 2016 року становив 20 000 000,00 грн.; чистий збиток становив 2,7 млн.грн. без отримання доходів у 2016 році.

Крім того, 10.06.2014 між Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ТОВ «Едельвейс+2007» укладено кредитні договори № 2Э059Г, № 2Э060Г щодо надання кредиту у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 913 250,00 грн. та 116 900,00 грн. відповідно, прострочення за якими також існували станом на час укладення ТОВ «Едельвейс+2007» спірного договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2.

Наведені обставини свідчать про відсутність доказів фінансової спроможності ТОВ «Едельвейс+2007» виконання договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2 при його укладенні.

Водночас, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 у справі № 922/3522/17.

Натомість, укладаючи договір щодо забезпечення виконання ТОВ «Долма» зобов`язань на суму 10 126 000,00 грн., ТОВ «Едельвейс+2007» не пересвідчилося у фінансовому становищі товариства, солідарний обов`язок по виконанню зобов`язань якого покладається на ТОВ «Едельвейс+2007» на підставі спірного договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2.

Разом із цим, Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" долучено витяги щодо фінансово-майнового стану суб`єкта малого підприємництва за 2016 рік, отриманого з інформаційної системи YOUCONTROL щодо ТОВ «ДОЛМА», яке на початок 2016 року мало непокритий збиток в розмірі 17 млн.грн., а на кінець 2016 року - непокритий збиток становив вже 43 млн.грн.; чистий збиток ТОВ «ДОЛМА» за 2016 рік становив 27 млн. грн.

У контексті наведеного суд відхиляє твердження ПрАТ «СК «Інгосстрах» про те, що активи ТОВ «Едельвейс+2007» при укладенні спірного договору не зменшилися, оскільки у випадку часткового виконання ТОВ «Едельвейс+2007» зобов`язань за договором поруки до останнього переходить право вимоги у відповідному розмірі до основного боржника.

Суд наголошує, що зважаючи на фінансовий стан ТОВ «ДОЛМА» станом на час укладення спірного договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2, ТОВ «Едельвейс+2007» фактично прийняло на себе зобов`язання на суму 27 743 625,04 грн., які в разі переходу до нього права вимоги ТОВ «ДОЛМА» не могло би задовольнити.

Тобто, на час укладення ТОВ «Едельвейс+2007» договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2 щодо забезпечення виконання ТОВ «ДОЛМА» обов`язку з оплати (компенсації) витрат ПрАТ «СК «Інгосстрах» на суму 27 743 625,04 грн., ТОВ «ДОЛМА» вже не могло виконувати взяті на себе фінансові зобов`язання, зокрема, як перед ПрАТ «СК «Інгосстрах», так і перед ТОВ «Едельвейс+2007» при переході до нього прав кредитора.

Таким чином, внаслідок укладення спірного договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2, перебуваючи в стані фінансової неможливості виконання власних зобов`язань, ТОВ «Едельвейс+2007» додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ «ДОЛМА», що також перебувало в скрутному фінансовому становищі, зі сплати 27 743 625,04 грн., чим фактично ТОВ «Едельвейс+2007» збільшило свої боргові зобов`язання за відсутності фінансової спроможності їх погашення.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення спірного договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2 спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань ТОВ «Едельвейс+2007» всупереч власним фінансовим інтересам.

Одночасно, отримання АТ КБ «Приватбанк» від ПрАТ «СК «Інгосстрах» суми основної заборгованості ТОВ «ДОЛМА» за кредитним договором від 26.12.2012 № Т001/12Г/С на підставі договору страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К не впливає на спірні правовідносини за договором поруки, та встановлення обставин щодо належного виконання ПрАТ «СК «Інгосстрах» своїх зобов`язань за договором страхування кредитів від 01.04.2013 № 13/04/01-01К не є предметом даного спору.

Стаття 3 ЦК України закріплює такі загальні засади цивільного законодавства, як принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

Укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента, та виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, кредитор, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір поруки, повинен діяти добросовісно та розумно, зокрема, задля досягнення мети поруки достеменно переконатись про наявність фінансової спроможності потенційного поручителя на виконання ним зобов`язання за боржника, або проявити принаймні розумну обачність, знати про це.

При цьому, судом встановлено, що ПрАТ «СК «Інгосстрах», як кредитором за оспорюваним договором поруки, не вчинялися дії спрямовані на отримання виконання зобов`язання, наприклад щодо пред`явлення претензій про виконання договору поруки чи подання позову про стягнення з поручителя та/або боржника заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

Відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 912/2185/16 правової позиції, суд повинен дослідити чи вчинялися сторонами оспорюваного правочину дії спрямовані на належне виконання договору поруки, наприклад подання позову про стягнення з поручителя заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

В угоді про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013, в якій закріплено основне зобов`язання ТОВ «ДОЛМА» з повернення 27 743 625,04 грн., встановлено, що дана заборгованість буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 26.12.2016.

Утім, після настання вказаного строку ПрАТ «СК «Інгосстрах» не вчиняло жодних дій з повернення заборгованості з ТОВ «ДОЛМА».

Натомість, грошові вимоги за невиконання зобов`язань по угоді про добровільне погашення заборгованості від 26.12.2013 пред`явлені ПрАТ «СК «Інгосстрах» лише через оспорюваний договір поруки та тільки в межах справи про банкрутство поручителя - ТОВ «Едельвейс+2007».

До того ж, згідно з пунктом 3.5 договору поруки у разі прострочки поручителем виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора за цим договором, поручитель зобов`язаний сплатити на користь кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При простроченні поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором на строк більше 10 календарних днів розмір процентів, встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України, застосовується в розмірі 360 процентів річних.

Відтак, ПрАТ «СК «Інгосстрах» нараховані поручителю ТОВ «Едельвейс+2007» за період з 16.12.2017 по 16.12.2020 на суму боргу 27 743 625,04 грн. 360 % річних у розмірі 299 916 000,77 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5 529 238,27 грн.

У той же час, встановлення процентів річних у розмірі 360 % в 120 разів перевищує звичайний розмір процентів, передбачений статтею 625 ЦК України, що є нетиповим та економічно необґрунтованим для даного виду договорів, а саме договору поруки.

Відтак, встановлення процентної ставки в розмірі, яка може призвести до нарахування сум, розмір яких в рази перевищує розмір основного зобов`язання, є неспівмірним та таким, що не відповідає суті відповідальності, яка закладена законодавцем у положення статті 625 ЦК України.

Такі нарахування мають наслідком порушення права інших контрагентів (кредиторів) боржника, оскільки неспівмірні із основним боргом суми нарахованих процентів річних як відповідальність за порушення грошового зобов`язання позбавляють можливості боржника розрахуватись за основними зобов`язаннями з іншими особами (контрагентами, кредиторами тощо).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.03.2021 № 910/18739/16.

Із наведеного слідує, що спірний договір поруки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та вчинений для створення штучної заборгованості ТОВ «Едельвейс+2007», заявленої під час проведення його процедури банкрутства.

Не здійснюючи реалізацію права вимоги до основного боржника ТОВ «ДОЛМА», кредитор ПрАТ «СК «Інгосстрах» провів штучне збільшення заборгованості, нарахувавши поручителю ТОВ «Едельвейс+2007» 360 процентів річних за прострочення поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором, чим штучно збільшив свої грошові вимоги до ТОВ «Едельвейс+2007» по основному боргу в розмірі 27 743 625,04 грн. більш як в десять разів - до 305 445 239,04 грн.

При цьому судом також ураховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 922/3522/17.

Наведені обставини та докази в їх сукупності свідчать, що укладений ТОВ «Едельвейс+2007» договір поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - частинам 1, 5 статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та відповідно до статті 234 ЦК України є фіктивним. Внаслідок укладення такого договору поруки ТОВ «Едельвейс+2007» додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ «ДОЛМА», що також перебувало в скрутному фінансовому становищі, зі сплати 27 743 625,04 грн. та 360 % річних, у зв`язку з чим виконання ТОВ «Едельвейс+2007» грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк".

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2 недійсним.

Згідно із пунктом 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аксіома цивільного судочинства «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem» означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 у справі № 15-рп/2004 суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права."

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Разом з тим, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (пункт 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на відповідача 1 та відповідача 2 порівну, а саме в розмірі 1135 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладання договір поруки від 01.11.2016 № 01/11-16-ЕД2, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах"(49100, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Узвіз Кодацький,2, ідентифікаційний номер 33248430).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична, 4, ідентифікаційний номер 35122407) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570) 1 135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. витрат зі сплати судового збору.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"(49100, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Узвіз Кодацький,2, ідентифікаційний номер 33248430) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570) 1 135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. витрат зі сплати судового збору.

5. Видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05.09.2022

Суддя Д.В. Мандичев