ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2022 р. Справа № 911/633/22

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС-ПОІНТ", м. Київ

до Фізичної особи-підприємця Негоди Артема Миколайовича,

Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне

про стягнення 18987,26 грн.

за участю секретаря судового засідання Гудзь К.І.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС-ПОІНТ" (позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Негоди Артема Миколайовича (відповідач) про стягнення заборгованості за договором суборенди від 02.09.2019 р. № 283 в розмірі 13386,44 грн., 2160,53 грн. пені, 1034,58 грн. 3% річних та 2405,71 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.04.2022 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; роз`яснено відповідачу, що відзив на позовну заяву подається до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження (частина перша статті 251 ГПК України). У зазначений строк відповідач має подати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 ГПК України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копії відзиву та доданих до нього документів відповідач має надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов.

19.05.2022 р. до суду надійшла спільна заява позивача та відповідача про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, з долученою до неї відповідною угодою.

Ухвалою господарського суду від 24.05.2022 р. розгляд заяви про затвердження мирової угоди та розгляд справи по суті призначено на 29.06.2022 р., встановлено строк до 22.06.2022 р. для подання позивачем та відповідачем письмових пояснень відносно того, що мирова угода, яку вони просять затвердити та закрити провадження у справі не містить умов врегулювання заявлених позивачем до стягнення вимог щодо пені 2160,53 грн., 3% річних 1034,58 грн., інфляційних втрат 2405,71 грн.

29.06.2022 р. у судове засідання представники учасників судового процесу не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Поряд із вказаним, судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про можливість проведення даного судового засідання за відсутності уповноважених представників сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, 19.05.2022 р. до суду надійшла спільна заява позивача та відповідача про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі.

Проаналізувавши вищевказану спільну заяву позивача та відповідача про затвердження мирової угоди, зміст відповідної мирової угоди, суд дійшов висновку, що вказана заява не підлягає задоволенню, з огляду на таке:

Частиною сьомою статті 46 ГПК України передбачено, що сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до статті 192 ГПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі. Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Судом встановлено, що предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача: 13386,44 грн. основного боргу; 2160,53 грн. пені; 1034,58 грн. 3% річних; 2405,71 грн. інфляційних втрат; 2481,00 грн. судового збору.

Згідно змісту мирової угоди, поданої на затвердження до суду, сторонами врегульовано спір лише в частині позовних вимог про стягнення 13386,44 грн. основного боргу та 2481,00 грн. судового збору, щодо позовних вимог про стягнення 2160,53 грн. пені; 1034,58 грн. 3% річних; 2405,71 грн. інфляційних втрат сторони погодження не дійшли.

Крім того, матеріали справи не містять заяв та клопотань, поданих позивачем, які б свідчили, що він відмовляється від позову в наведеній частині (пені, 3% річних, інфляційних втрат), зокрема про зменшення позовних вимог.

З огляду на наведене, судом встановлено, що подана сторонами мирова угода, якою врегульовано спір між позивачем та відповідачем не в повній мірі, суперечить інтересам позивача, а відтак, затвердженню не підлягає, у зв`язку із чим, наведена спільна заява позивача і відповідача залишається судом без задоволення.

Разом із тим, суд звертає увагу сторін, що вони не позбавлені можливості укласти мирову угоду у даній справі на будь-якій стадії судового процесу, у відповідності до положень статті 46 ГПК України.

Судом враховано, що в силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неподання відзиву на позов та неявка позивача і відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду даного спору, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої ст. 178 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

02.09.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Поінт" (орендар) та Фізичною особою-підприємцем Негодою Артемом Миколайовичем (суборендар) було укладено договір суборенди № 283, відповідно до п. 1.1. якого орендар передає суборендарю, а суборендар приймає у строкове платне користування нежиле приміщення № 1106 що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Ломоносова 46/1, загальною площею 90,6 кв.м. (відповідно до технічного паспорту), на умовах визначених договором.

Об`єкт оренди знаходиться у володінні та користуванні орендаря у відповідності до договору оренди № 54 від 02.09.2019 р. (п.1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, передача приміщення здійснюється за актом приймання-передачі, підписання якого свідчить про фактичну передачу його в суборенду. Передача приміщення не призводить до передачі права власності на приміщення суборендарю.

Згідно з п. 3.1. договору строк дії договору починає свій перебіг з дати його підписання сторонами і діє до 30.09.2019 р.

Відповідно до п. 4.1. договору орендна плата за один календарний місяць становить: з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення по 30 вересня 2019 року 21744,00 грн., у тому числі ПДВ 20% - 3624,00 грн.

Комунальні послуги відшкодовуються суборендарем окремо на підставі виставлених орендарем рахунків, показників лічильників та рахунків, виставлених постачальником послуг (п. 4.5. договору).

Орендна плата сплачується суборендарем не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним на розрахунковий рахунок орендаря, незалежно від того чи отримав суборендар рахунок-фактуру (п. 4.3. договору).

Відповідно до п. 4.4. договору орендна плата сплачується за весь час суборенди приміщення, а саме від дня фактичного отримання приміщення за актом приймання-передачі приміщення в оренду до дня його фактичного повернення орендодавцю за актом повернення приміщення. Якщо акт повернення приміщення не підписано своєчасно суборендарем, то він продовжує сплачувати орендну плату та інші платежі.

Згідно з п. 4.7. договору факт надання послуг з суборенди щомісячно підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг, підписаного сторонами. Суборендар, що користується приміщенням, не вправі відмовитися від підписання акту прийому-передачі наданих послуг. Надіслані орендарем акти прийому-передачі наданих послуг вважаються підписаними протягом п`яти робочих днів з дня надсилання.

Суборендар зобов`язується своєчасно здійснювати орендні платежі та відшкодовувати вартість комунальних послуг (п. 6.1.1. договору).

На виконання умов договору, орендарем було передано, а суборендарем прийнято в тимчасове платне користування (суборенду), приміщення загальною площею 90,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова 46/1, що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим відтиском печатки позивача актом приймання-передачі об`єкта оренди від 02.09.2019 р. (копію долучено до матеріалів).

Поряд із наведеним, вказаний об`єкт суборенди повернено суборендарем, а орендарем прийнято 30.09.2019 р., що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим відтиском печатки позивача актом зворотнього приймання-передачі об`єкта оренди від 30.09.2019 р. (копію долучено до матеріалів).

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами було підписано та скріплено відтиском печатки позивача акт надання послуг від 30.09.2019 р. № 1083, відповідно до якого позивачем надано відповідачу послуги на суму 26772,86 грн. (суборенда приміщення та комунальні послуги). Крім того, згідно змісту акту, того ж дня позивачем виставлено позивачу рахунок на оплату від 30.09.2019 р. № 1108 на суму 26772,86 грн., в тому числі ПДВ.

Як зазначає позивач, відповідач, в порушення умов договору суборенди від 02.09.2019 р. № 283, свої зобов`язання виконав неналежним чином, наведену заборгованість у розмірі 26772,86 грн. сплатив не в повному обсязі, внаслідок чого за відповідачем рахується заборгованість з орендної плати в розмірі 13386,42 грн., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача: 13386,44 грн. основного боргу; 2160,53 грн. пені; 1034,58 грн. 3% річних; 2405,71 грн. інфляційних втрат.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини другої цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі статті 173 ГК України та статті 509 ЦК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

Відповідно до частини першої стаття 626 ЦК України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З огляду на наявний в матеріалах справи договір, між сторонами склались правовідносини піднайму (суборенди) приміщення.

Частинами першою та третьою статті 774 ЦК України передбачено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Згідно частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини першої статті 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частиною першою статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається із умов договору, сторони визначили, що орендна плата сплачується суборендарем не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним на розрахунковий рахунок орендаря (п. 4.3. договору).

Як свідчать матеріали справи, позивачем виконано свої зобов`язання за договором суборенди від 02.09.2019 р. № 283, передано в суборенду відповідачу об`єкт оренди приміщення загальною площею 90,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова 46/1, що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтиском печатки позивача актом приймання-передачі об`єкта оренди від 02.09.2019 р. та актом надання послуг від 30.09.2019 р. № 1083, відповідно до останнього позивачем надано відповідачу послуги на суму 26772,86 грн. (копії долучено до матеріалів).

Разом із тим, відповідач у порушення умов наведеного договору не розрахувався за надані позивачем послуги, згідно акту надання послуг від 30.09.2019 р. № 1083, в повному обсязі суборенду та комунальні послуги за період з 02.09.2019 р. по 30.09.2019 р. в повній мірі не сплатив, у зв`язку із чим, у нього наявний борг в сумі 13386,42 грн.

Слід зазначити, що відповідач своїм процесуальним правом на подачу до суду відзиву на позов не скористався, відзиву із запереченням щодо заявлених позовних вимог не подав, натомість, як вже зазначалось, до суду надійшла письмова спільна заява позивача і відповідача про затвердження мирової угоди. Так, за результатами аналізу долученої до такої заяви мирової угоди, судом встановлено, що відповідачем визнано позовні вимоги позивача в частині основного боргу в сумі 13386,42 грн.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу за договором суборенди від 02.09.2019 р. № 283 на суму 13386,42 грн. є обґрунтованими і документально підтвердженими.

Відносно позовних вимог щодо стягнення із відповідача пені у розмірі 2160,53 грн., суд зазначає таке:

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України та частини першої ст. 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частинами четвертою та шостою статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини шостої ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої ст. 232 ГК України.

Згідно з ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Разом з тим, відповідно до п. 8.2. договору суборенди орендар має право вимагати від суборендаря за прострочення внесення орендних платежів сплатити, крім простроченої орендної плати, також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми такої заборгованості за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору, сторони визначили, що орендна плата сплачується суборендарем не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним на розрахунковий рахунок орендаря (п. 4.3. договору).

Таким чином, в даному випадку виходячи із наведених обставин справи, датою початку періоду прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання є 11.10.2019 р.

Разом із тим, згідно розрахунку позивача, ним заявлено позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 2160,53 грн., нарахованої за період з 24.02.2021 р. по 23.02.2022 р.

Поряд із наведеним, в ході дослідження умов договору, судом встановлено, що вони не містять ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною шостою ст. 232 ГК України, що був би більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням "до дати фактичного виконання", тощо.

Відтак, умову, передбачену у п. 8.2 укладеного сторонами у цій справі договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною шостою ст. 232 ГК України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини шостої ст. 232 ГК України у подібних правовідносинах викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.11.2019 р. у справі N 904/1148/19 та від 12.12.2019 р. у справі N 911/634/19.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 20.08.2021 р. у справі № 910/13575/20, у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.

З огляду на наведене, з урахуванням того, що за результатами аналізу умов договору суборенди, судом встановлено, що сторони не погодили більшого, від визначеного положеннями частини шостої ст. 232 ГК України строку нарахування пені, а відтак, в даному випадку, нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання мало б припинитися через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто 11.04.2020 р.

За таких обставин, позивачем неправомірно нараховано та заявлено позовні вимоги в частині пені в сумі 2160,53 грн. за період з 24.02.2021 р. по 23.02.2022 р.

Окрім наведеного, позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення із відповідача 1034,58 грн. 3% річних та 2405,71 грн. інфляційних витрат, розглянувши позов в даній частині, суд зазначає таке:

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем, судом встановлено, що такий розрахунок здійснено арифметично вірно, а відтак, виходячи із наведених положень чинного законодавства, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1034,58 грн. 3% річних та 2405,71 грн. інфляційних втрат.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За результатами повного та всебічного дослідження поданих доказів, які мають значення для правильного вирішення даного спору і стосуються предмету доказування, суд задовольняє позов частково, стягує з відповідача на користь позивача 13386,44 грн. основного боргу, 1034,58 грн. 3% річних та 2405,71 грн. інфляційних втрат, а в іншій частині в задоволенні позову відмовляє.

Крім того, відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України, в даному випадку, має бути покладено судом на сторін, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. 123, 126, 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Негоди Артема Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Поінт" (03189, м. Київ, вул. Ломоносова, 58-А; ) 13386 (тринадцять тисяч триста вісімдесят шість) гривень 44 копійки заборгованості, 1034 (одну тисячу тридцять чотири) гривні 58 копійок 3% річних, 2405 (дві тисячі чотириста п`ять) гривень 71 копійку інфляційних втрат та 2198 (дві тисячі сто дев`яносто вісім) гривень 69 копійок судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 01.09.2022 р.

Суддя А.В. Лопатін