ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2022 р. Справа№ 910/21337/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: Григор`єва К.Є.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

на рішення господарського суду міста Києва від 29.04.2022 (повне рішення складено та підписано 05.04.2022)

у справі № 910/21337/21 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Омега-Київ"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 912 709, 14 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

В грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "Омега-Київ" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна Атомна Енергогенеруюча Компанія "Енергоатом" про стягнення 722 985 грн інфляційних втрат та 189 723,89 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати поставленої позивачем продукції за договорами поставки № 53-129-01-20-02127 від 17.06.2020, № 53-129-01-20-02133 від 26.06.2020, №53-129-01-20-09363 від 23.03.2020.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.04.2022 у справі №910/21337/21 позов задоволено частково та стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Омега-Київ" 694 600 грн 28 коп. інфляційних втрат, 188632 грн 19 коп. 3 % річних, 13 248 грн 49 коп. судового збору та 4 935 грн 29 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу. В решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що доведеними та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги про стягнення з відповідача 694.600,28 грн інфляційних втрат та 188.632,19 грн 3 % річних. Також, суд послався на те, що інфляційні нарахування та 3 % річних не відносяться до неустойки, а тому до цих компенсаційних виплат не застосовуються положення ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, у зв`язку з чим відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зменшення суми нарахованих позивачем 3 % річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати згадане рішення суду як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, статтей 614, 625 ЦК України, 236, 237 ГПК України, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити з покладенням судових витрат на позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на те, що судом не враховано відсутність його вини у простроченні проведення оплати позивачу. Окрім того, відповідач наголошує на недотриманні позивачем досудового врегулювання спору, яке передбачено п.п. 9.1, 9.2 договорів.

Позивач подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. При цьому позивач звертає увагу суду на те, що порушення контрагентами відповідача своїх зобов`язань не є підставою для звільнення його від відповідальності. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивач зокрема вказав, що такі витрати в даному випадку є неминучими, поза як відповідач заперечує вимоги у повному обсязі. Виконаний обсяг робіт за додатком 11 до договору № 201001 від 01.10.2020 фактично відповідає наявним в матеріалах справи документам.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2022 справу № 910/21337/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2022 витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21337/21 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення господарського суду міста Києва від 29.04.2022 у цій справі до надходження матеріалів з суду першої інстанції.

22.06.2022 матеріали зазначеної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення господарського суду міста Києва від 29.04.2022 по справі №910/21337/21 та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 10.08.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2022 розгляд справи за клопотанням відповідача відкладено на 17.08.2022.

У судовому засіданні 17.08.2022 взяв участь представник позивача, який заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а оскаржене рішення суду - залишити без змін.

У судове засідання 17.08.2022 відповідач (скаржник) явку свого представника у судове засідання вдруге не забезпечив.

Від відповідача 17.08.2022 вдруге до початку судового засідання до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване перебуванням на лікарняному його представника Жамбровського М.С. та неможливістю прибуття у судове засідання інших представників у зв`язку з їх занятістю в інших судових засіданнях.

Пунктом 2 частини третьої статті 202 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Представник відповідача мав можливість взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, в порядку визначеному ст. 197 ГПК України, однак таким своїм правом не скористався. До того ж, розгляд справи вже відкладався за клопотанням відповідача ухвалою суду від 10.08.2022.

Відповідач, як юридична особа, не позбавлений права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові, у тому числі безпосередньому керівнику, а нез`явлення в судове засіданні представників учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду у судовому засіданні (ч. 12 ст. 270 ГПК України).

Отже враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача у зв`язку з відсутністю передбачених ч. 2 ст. 202 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутністю представника відповідача.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов договорів поставки № 53-129-01-20-02127 від 17.06.2020, № 53-129-01-20-02133 від 26.06.2020, № 53-122-01-20-09363 від 23.03.2020, укладених між сторонами спору, позивач взяв на себе зобов`язання поставити, продукцію, визначену в специфікаціях, а відповідач - прийняти і оплатити її.

Строк дії договорів № 53-129-01-20-02127 від 17.06.20., № 53-129-01-20-02133 від 26.06.2020 - до 31.03.21., договору № 53-122-01-20-09363 від 23.03.20. - до 31.12.2020.

На виконання умов договору № 53-129-01-20-02127 від 17.06.2020 позивачем поставлено, а відповідачем - прийнято товар на суму 5910744,00 грн, що підтверджується актом приймання-передачі ТМЦ № 20-039 від 19.06.2020.

Строк оплати товару, який відповідно до п. 4.2. договору встановлено протягом 45 робочих днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, сплив 25.08.2020.

При цьому відповідачем вартість поставленої продукції за зазначеним вище договором було сплачено в такі строки: 26.01.2021 - 1500000,00 грн, 26.07.2021 - 4410744,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками, у зв`язку з чим позивачем нараховано відповідачу 139947,00 грн 3 % річних та 526111,17 грн інфляційних втрат.

На виконання договору № 53-129-01-20-02133 від 26.06.2020 позивачем поставлено, а відповідачем - прийнято товар на загальну суму 1137642,00 грн, що підтверджується актами приймання-передачі № 041-37/1014 від 09.07.2020 на суму 313680,00 грн, № 1898/61 від 21.07.2020 на суму 793152,00 грн, № 1899/61 від 21.07.2020 на суму 30810,00 грн,

Строк оплати такого товару згідно з п. 4.2. договору встановлений протягом 60 робочих днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується сплата відповідачем за поставлений по цьому договору товар у розмірі 100000,00 грн 08.06.2021, у зв`язку з чим позивачем нараховано відповідачу 38376,22 грн 3 % річних та 158500,21 грн інфляційних втрат.

На виконання договору № 53-122-01-20-09363 від 23.03.2020 позивачем поставлено, а відповідачем - прийнято товар за видатковою накладною № 10 від 06.05.2020 на суму 462240,00 грн.

Строк оплати товару відповідно до п. 6.1. зазначеного вище договору встановлено протягом 45 робочих днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію. Такий ярлик на придатну продукцію № 1-7-244 було оформлено 12.05.2020, відтак, строк для оплати поставленого товару сплив 26.06.2020.

Відповідачем вказаний товар було оплачено в наступні строки: 13.08.2020 - в сумі 30000,00 грн, 26.05.2021 - в сумі 70000,00 грн, 27.05.2021 - в сумі 262240,00 грн, 19.02.2021 - в сумі 50000,00 грн, 14.04.2021 - в сумі 50000,00 грн, у зв`язку з чим позивачем нараховано відповідачу 11400,67 грн 3 % річних та 38063,59 грн інфляційних втрат.

Вказані вище обставини і стали підставою для звернення Товариством з обмеженою відповідальністю "НВП "Омега-Київ" з позовом у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до ч.1. ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 265 Господарського кодексу України, статтею 655, частиною першою статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця (стаття 664 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Матеріалами справи підтверджено факти прострочення відповідачем оплати поставленого йому товару відповідно до договорів поставки № 53-129-01-20-02127 від 17.06.2020, № 53-129-01-20-02133 від 26.06.2020, № 53-122-01-20-09363 від 23.03.2020, укладених між сторонами спору.

При цьому частиною 1 ст. 73, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак, остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

З огляду на зазначене вище правомірним є задоволення позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, перерахунок яких обґрунтовано здійснено судом.

При цьому судом обґрунтовано не задоволено клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки останні не відносяться до неустойки, а тому до цих компенсаційних виплат не застосовуються положення ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України.

В даному випадку апеляційний господарський суд зважає також на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 911/66/21, згідно із якою з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, очевидної не співмірності заявлених до стягнення сум, які мають юридичне значення, суд, може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Водночас, Верховний Суд зазначив, що конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання за договором, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, має правове значення під час вирішення питання щодо застосування частини третьої статті 511 ЦК України, статті 233 ГК України (щодо права суду зменшувати розмір процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України).

При цьому апеляційним господарським судом в даному випадку не встановлено обставин не співмірності заявлених до стягнення сум,заявлені до стягнення 3 % річних мають в даному випадку компенсаційний характер, як вірно визначено місцевим господарським судом.

Також правомірно, з огляду на приписи ч. 2 статті 617 ЦК України та ч. 2 статті 218 ГК України в даному випадку, не взято до уваги посилання відповідача на відсутність його вини у невчасному виконанні зобов`язань з оплати поставленого товару, оскільки відсутність коштів у боржника, а також недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника не є підставою для звільнення відповідача у даній справі від виконання своїх договірних зобов`язань, у тому числі в частині здійснення повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Щодо посилання скаржника на недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, що потягло за собою порушення умов пунктів 9.1 та 9.2 договорів, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідач у своїх аргументах не заперечує факт порушенням ним своїх зобов`язань перед позивачем у спірних правовідносинах за укладеними з позивачем договорами.

Разом з тим, згідно із правилом, закріпленим в частині другій статті 19 ГПК України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

При цьому закріплене в частині першій цієї статті ГПК України положення про вжиття сторонами заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом, між тим не позбавляють сторону, право якої порушене (не визнано, оспорюється), звертатись за його захистом до суду за правилами ГПК України у разі нездійснення стороною досудового врегулювання відповідного спору (правова позиція, викладена в постанові Верховного суду від 05.07.2022 у справі № 870/10/21).

Щодо викладених в апеляційній скарзі аргументів скаржника про безпідставне покладення на нього витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що у своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 600, 00 грн.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги № 201001 від 01.10.2020, опис завдання та позиції, деталізацію та узгодження вартості послуг від 10.12.2021, акт № 10 приймання-передачі послуг від 04.02.2022. на суму 5 100,00 грн та докази сплати позивачем адвокату 9 600,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Дослідивши надані до матеріалів справи докази, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався без проведення судових засідань, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обґрунтованим є розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 5 100, 00 грн, відповідно до наданого акту приймання-передачі послуг.

За правилами п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог у цій справі, наявні підстави, передбачені нормою п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, для покладення на сторін судових витрат, понесених на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 4 935, 29 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, що є підставою для відмови у її задоволенні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учаснику справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно із статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд вирішує питання про відшкодування або оплату судових витрат на користь сторони у разі повного чи часткового задоволення її вимог.

З огляду на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 29.04.2022 у справі №910/21337/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Матеріали справи № 910/21337/21 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.08.2022.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова