УХВАЛА

16 серпня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/19314/21

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Пєскова В.Г., Ткаченко Н.Г.

перевіривши касаційну скаргу Моторно (транспортного) страхового бюро України з доданими до неї матеріалами

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 року

та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 року

у справі №910/19314/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 14 197,79 грн,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" 3% річних у розмірі 1575,17 грн, інфляційні у розмірі 6456,43 грн, судовий збір у розмірі 1284,12 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1640,60 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 року апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, залишено без задоволення. Змінено рішення Господарського суду міста Києва від 07 лютого 2022 року, виклавши його мотивувальну частину відповідно до даної постанови та виклавши його резолютивну частину у наступній редакції: "1. Позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" - 3% річних у розмірі 1575,17 грн, інфляційні у розмірі 6456,43 грн, пені у розмірі 6166,19 грн, судовий збір у розмірі 2270 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2900,00 грн."

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Моторно (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 року та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 року у справі №910/19314/21, в якій просить суд відступити від висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 07.09.2020 року у справі №910/14293/19 шляхом передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду; скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій; ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Здійснивши перевірку касаційної скарги на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частини п`ятої ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року - 2 481 грн.

У п. 1 частини першої ст. 163 ГПК України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у даній справі є стягнення 14 197,79 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в 2022 році - 248 100 грн., а тому у розумінні ГПК України ця справа є малозначною.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, скаржник вказує пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України та вказує, що справа має виняткове значення для скаржника як учасника справи та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у сфері виконання обов`язків страховиків - членів Моторного (транспортного) страхового бюро України, які перебувають в процесі добровільної ліквідації.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник стверджує про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19, оскільки Верховний Суд у вказаній постанові з урахуванням якої суди попередніх інстанцій винесли оскаржувані рішення у цій справі, невірно застосували п. 20.3 ст. 20 та ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів".

На думку скаржника підхід Верховного Суду у покладанні обов`язку на Моторне (транспортне) страхове бюро України є хибним внаслідок чого Верховним Судом покладено обов`язок з виплати відповідальності на спеціальний суб`єкт у сфері обов`язкового страхування, який жодним чином не порушував обов`язок перед потерпілими особами та покладається такий обов`язок на весь ринок страхування. Скаржник вважає, що Верховним Судом при прийнятті постанови від 07.09.2021 по справі № 910/14293/19 не враховано, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є спеціальним суб`єктом у сфері обов`язкового страхування та є юридичною особою приватного права, а отже даний правовий висновок не в повній мірі було розглянуто всі аспекти, які стосуються виконання обов`язків покладених Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Таким чином, на думку скаржника, правильне застосування судами норми матеріального права, а саме підпункту ґ) пункту 41.1. статті 41 та підпункту а) пункту 41.2. статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

На думку скаржника правовий висновок Верховного Суду у справі № 910/14293/19 не відповідає меті Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" та є несправедливим до учасників ринку страхування. Порушення грошового зобов`язання колишнім членом Моторного (транспортного) страхового бюро України утворилося внаслідок неналежного урядування з боку держави та покладання обов`язку виплати 3% річних, інфляційних втрат, пені, на всіх членів Моторно (транспортного) страхового бюро України призводить до порушення норми прямої дії - частини другої статті 61 Конституції України.

Крім того, скаржник вважає, що покладання обов`язку з відповідальності за колишнього учасника на Моторне (транспортне) страхове бюро України, яке уособлює весь ринок обов`язкового страхування, призведе до дискримінації учасників ринку страхування та надасть змогу недобросовісним власникам створювати страхові компанії та не виконувати свої обов`язки за договорами обов`язкового страхування.

На підтвердження своїх доводів, скаржник посилається на Висновок "Науково-правової експертизи на запит МТСБУ щодо порядку застосування законодавства про відшкодування шкоди" від 22.02.2022 року, затвердженого Головою Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права імені В.М. Корецького НАН України доктором юридичних наук, професором Н.М. Пархоменко.

Крім того, в касаційній скарзі скаржник вказує, що, на думку МТСБУ, потрібно відступити від правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 20.07.2020, від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19, постановлені Верховним Судом у складі колегій суддів, що входять до складу судової палати для розгляду справ про банкрутство, а отже, на думку МТСБУ, дані судді Верховного Суду не можуть розглядати касаційну скаргу МТСБУ, оскільки останні є зацікавлені у не перегляді Верховним Судом або відступу від їх правового висновку.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що викладені доводи є не обгрунтованими та безпідставними.

Доводи наведені в касаційній скарзі Моторно (транспортного) страхового бюро України колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

Верховним Судом аналізуючи доводи та аргументи касаційної скарги взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, та сталу судову практику щодо застосування норм права.

Разом з тим, обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у праворозумінні чи у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

Водночас, скаржником не обґрунтовано у достатній мірі необхідності відступлення від вже сформованого висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 07.09.2021 у справі № 910/14293/19, щодо застосування норм права та передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а доводи скаржника зводяться до незгоди із судовим рішенням та до власного розуміння й тлумачення як судового акту так і закону в цілому, а тому колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах чи передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судом першої та апеляційної інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судами, й в цілому до заперечення результату розгляду справи судом, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконним, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою Моторно (транспортного) страхового бюро України немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Також, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що подана ним касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для скаржника.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано.

Крім того, вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Щодо "виняткового значення" справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі відповідач жодних обґрунтувань не наводить.

Використання оціночних чинників, як-то: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення пункту 2 частини другої та підпунктів "а" і "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Крім того, наведені скаржником в касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

За приписами п. 1 частини першої ст. 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Моторно (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 року та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 року у справі №910/19314/21, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Моторно (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 року та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 року у справі №910/19314/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя Огороднік К.М.

Судді Пєсков В.Г.

Ткаченко Н.Г.