РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.08.2022Справа № 910/17/22
Суддя Н.Плотницька, розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Регно Італія УА"

до Фізичної особи-підприємця Ковтуна Андрія Миколайовича

про стягнення 24 467 грн 93 коп.

Представники: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Регно Італія УА" з вимогами до Фізичної особи-підприємця Ковтуна Андрія Миколайовича про стягнення 24 467 грн 93 коп. за договором поставки від 08.07.2020 № 044/08072011А, в тому числі: 16 136 грн 17 коп. основного боргу, 1 431 грн 46 коп. інфляційних втрат, 445 грн 83 коп. 3 % річних та 6 454 грн 47 коп. штрафу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору поставки від 08.07.2020 № 044/08072011А не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість у розмірі 16 136 грн 17 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 1 431 грн 46 коп. інфляційних втрат, 445 грн 83 коп. 3 % річних та 6 454 грн 47 коп. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 відкрито провадження у справі № 910/17/22, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 суд постановив повторно направити ухвалу Господарського суду міста Києва № 910/17/22 від 20.01.2022 на адресу відповідача.

14.07.2022 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

15.07.2022 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про вступ у справу як представника.

25.07.2022 на адресу Господарського суду міста Києва повернулося поштове відправлення за № 019, яким на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (вул. Мілютенка, 17, кв. 6, м. Київ, 02156), було направлено ухвалу від 20.01.2022, із зазначенням причини повернення: за терміном, дата довідки ф.20: 20.07.2022.

Відповідно до частин 2, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 вручена відповідачу 20.07.2022.

Станом на 12.08.2022 відповідачем вимог ухвали суду від 20.01.2022, зокрема, щодо подання відзиву на позов, не виконано.

Враховуючи викладене, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регно Італія УА" (постачальник за договором) та Фізичною особою-підприємцем Ковтуном Андрієм Миколайовичем (покупець за договором) укладено договір поставки № 044/080720/1-А (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених умовами цього договору, та у відповідності із замовленням покупця, поставити товар, якість та комплектність якого відповідає державним стандартам та діючим нормам законодавства, що регулює питання харчової безпеки і пов`язані із ними правила пакування, транспортування, зберігання і маркування харчової продукції, що підтверджується гігієнічними висновками та сертифікатами якості/відповідності, а покупець в порядку та на умовах, визначених умовами цього договору, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених у специфікації , що складає невід`ємну частину цього договору.

Відповідно до пункту 1.1. загальної частини договору найменування товару, одиниця виміру, асортимент, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказуються у накладних.

Умовами пункту 1.2. загальної частини договору визначено, що поставка товару здійснюється окремими партіями у відповідності до замовлень, що надає постачальнику покупець у порядку та на умовах, визначених цим договором. Замовлення здійснюються покупцем за його необхідністю.

Згідно з пунктом 2.1. загальної частини договору загальна вартість цього договору становить сумарну вартість товару, поставленого протягом строку дії цього договору, що включає в себе всі обов`язкові державні податки і збори, без врахування банківської комісії необхідної для трансферу платежів з боку покупця.

Ціна товару погоджується сторонами у кожному окремому випадку у специфікації та накладних (пункт 2.2. загальної частини договору).

Відповідно до пункту 5.1. загальної частини договору перехід права власності від постачальника до покупця на поставлений згідно цього договору товар здійснюється в момент підписання покупцем накладної про прийняття від постачальника партії товару, яку сторони складають та підписують в день фактичної передачі товару.

Згідно з пунктом 4. спеціальної частини договору покупець здійснює оплату в безготівковій формі, шляхом перерахування грошового платежу в гривнях на банківський рахунок постачальника з відстроченням платежу на 14 календарних днів з моменту передачі товару у власність покупця.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом строку, вказаного у спеціальній частині цього договору (пункт 11.1. загальної частини договору).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору поставки від 08.07.2020 № 044/080720/1-А позивач поставив, а відповідач прийняв товар відповідно до наявних в матеріалах справи підписаних між сторонами належним чином засвідчених копій видаткових накладних від 23.12.2020 № Н01222р0217 на суму 13 309 грн 20 коп. та від 30.12.2020 № Н01230р0013 на суму 4 248 грн 07 коп.

15.12.2021 позивачем направлено вимогу до відповідача із проханням перерахувати суму заборгованості на банківський рахунок позивача.

Вказана вимога була направлена на адресу відповідача 17.12.2021, однак остання була залишена відповідачем без відповіді.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 29.11.2021, з якого вбачається, що станом на 29.11.2021 у відповідача наявна заборгованість у розмірі 16 136 грн 17 коп.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору поставки від 08.07.2020 № 044/080720/1-А та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед постачальником за отриманий товар у розмірі 16 136 грн 17 коп., що також не було спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду доказів оплати отриманого товару на суму 16 136 грн 17 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з оплати отриманого товару за договором поставки від 08.07.2020 № 044/080720/1-А та факту наявності заборгованості у розмірі 16 136 грн 17 коп., вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню у розмірі 16 136 грн 17 коп.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором поставки від 08.07.2020 № 044/080720/1-А, позивачем нараховано суму інфляційних втрат у розмірі 1 431 грн 46 коп., 445 грн 83 коп. 3 % річних та штраф за несвоєчасну оплату у сумі 6 454 грн 47 коп.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Судом перевірено розрахунки інфляційних нарахувань на суму 1 431 46 коп. та 3 % річних на суму 445 грн 83 коп. та встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 6 454 грн 47 коп. позивач посилається на пункт 8.3. та 8.4. загальної частини договору.

Згідно пункту 8.3. загальної частини договору у випадку несвоєчасної оплати за товар покупець протягом 2 (двох) банківських днів з моменту отримання вимоги постачальника, зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Пунктом 8.4. загальної частини договору визначено, що у випадку прострочення оплати за товар більше як на 20 календарних днів покупець протягом 2 (двох) банківських днів з моменту отримання вимоги постачальника, зобов`язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30 % від суми заборгованості.

В силу статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Умовами договору, а саме пунктом 8.3. загальної частини договору, передбачено сплата штрафу у розмірі 10 % від суми заборгованості як виду цивільно-правової відповідальності при несвоєчасній оплаті поставленого товару за даним договором.

У той самий час згідно з пунктом 8.4. загальної частини договору передбачена сплата штрафу у розмірі 30 % від суми заборгованості як виду цивільно-правової відповідальності у випадку прострочення оплати поставленого товару за даним договором.

Враховуючи вищевикладене, вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу по пункту 8.3. загальної частини договору та пункту 8.4. загальної частини договору є одним видом застосування цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасна оплата поставленого товару за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Враховуючи те, що пунктом 8.4. загальної частини договору передбачена сплата штрафу у розмірі 30 % від суми заборгованості у разі прострочення оплати за товар більше як на 20 календарних днів, а пунктом 8.3. загальної частини договору визначено, що покупець у випадку несвоєчасної оплати сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості, можна дійти висновку, що прострочення оплати більше ніж на 20 днів охоплює несвоєчасну оплату, тобто пункт 8.4. договору охоплює пункт 8.3. договору, а отже доцільним є застосування умов пункту 8.4. договору.

З огляду на вищевикладене, вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 10 % від суми заборгованості за несвоєчасну оплату товару є такими, що порушують статтю 61 Конституції України, оскільки за правовою природою є одним і тим самим видом відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, суд відмовляє позивачу в частині заявлених вимог щодо стягнення штрафу у розмірі 1 613 грн 62 коп.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого позивачем товару, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 431 грн 46 коп. інфляційних втрат, 445 грн 83 коп. 3 % річних визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача, відповідно вимоги позивача про стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню на суму 4 840 грн 85 коп.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ковтуна Андрія Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Регно Італія УА" (79057, м. Львів, вул. Княгині Ольги, 8, ідентифікаційний код 39200881) заборгованість у розмірі 16 136 (шістнадцять тисяч сто тридцять шість) грн 17 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 431 (одна тисяча чотириста тридцять одна) грн 46 коп., 445 (чотириста сорок п`ять) грн 83 коп., штраф у розмірі 4 840 грн (чотири тисячі вісімсот сорок) грн 85 коп. та 2 120 (дві тисячі сто двадцять) грн 30 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Плотницька