ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2022 р. Справа№ 910/21013/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Попікової О.В.

Євсікова О.О.

Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022

у справі № 910/21013/21 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"

про стягнення 89 660,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (надалі - позиваач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (надалі - відповідач) про стягнення 89 660,00 грн.

Позов мотивовано тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» № 030346/4100/0000004 від 22.07.2016 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування автомобіля ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , яким скоєно ДТП, застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/7644152), а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/21013/21 позов задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УНІКА" 89 660 грн 00 коп. страхового відшкодування та 2 270 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/21013/21 скасувати повністю та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Скаржник наполягає, що позивач звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування, прострочивши річний строк звернення з дня настання ДТП на місяць, в той час коли вказаний строк є присічним і поновленню не підлягає.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2022 апеляційні скарги передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21013/21 та невідкладено надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи №910/21013/21. Копію ухвали надіслано суду першої інстанції.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/21013/21. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 20.07.2022. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 20.07.2022.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3 статті 12 ГПК України).

Відповідно до частини 3 статті 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також те, що предметом позову у цій справі є вимога стягнення 89 660,00 грн, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 ГПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

22.07.2016 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» (далі - позивач), як страховиком, та ОСОБА_2 як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» № 030346/4100/0000004 предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням, наземним транспортним засобом - автомобілем марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , 2012 року випуску.

Згідно договору до страхових випадків відноситься, зокрема, ДТП та вигодонабувачем є ОСОБА_2 .

Строк дії договору встановлено з 23.07.2016 до 22.07.2017.

13.05.2017 приблизно о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Стеценка в м. Києві, керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , здійснивши рух на забороняючий (червоний) сигнал світлофора, виїхав на перехрестя вул. Стеценка з вул. Щербаківського та здійснив зіткнення з автомобілем ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 у справі №515/1410/17 встановлено порушення водієм ОСОБА_1 вимог пп. «б» п.2.3, п.п. «е» п. 8.7.3, п.10.1 Правил дорожнього руху України, втім провадження по даній справі було закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

17.05.2017 страхувальник звернувся до позивача із заявою № 00224712 про подію, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспорту.

Актом огляду пошкодженого транспортного засобу від 29.05.2017, складеного ОСОБА_3 було зафіксовано характер пошкоджень (назва деталей та опис пошкоджень) автомобіля марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до звіту про оцінку КТЗ № 02-01/06 від 01.06.2017, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 (свідоцтво №16665/14 від 08.07.2014) вартість відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 становить 110 604,32 грн.

15.05.2018 позивачем був складений та підписаний страховий акт № 00224712, згідно з яким пошкодження транспортного засобу марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 91 660,00 грн.

На підставі складеного страхового акту № 00224712 від 15.05.2018 та наказу № 00224712 від 16.05.2018 позивач, виконуючи свої зобов`язання за договором добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» № 030346/4100/0000004 перерахував на рахунок страхувальника суму страхового відшкодування в розмірі 91 660,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 023680 від 24.05.2018 на суму 91 660,00 грн.

Оскільки позивачем виплачено страхове відшкодування, останній посилається на те, що відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» ним отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Враховуючи те, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу, водій якого є винним у скоєнні ДТП, застрахована відповідачем, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 89 660,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Предметом розгляду даної справи є спір між двома страховими компаніями щодо розміру відшкодування витрат, понесених у зв`язку з виплатою коштів страхувальнику за договором добровільного страхування наземного транспорту.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, з огляду на таке.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі статтею 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Отже, з огляду на положення ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» підставою для набуття позивачем права вимоги щодо виплати страхового відшкодування (в порядку заміни кредитора в зобов`язанні) є факт фактичної виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Таким чином, до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Уніка» перейшло в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З довідки Управління патрульної поліції у м. Києві Національної поліції України №073751 вбачається, що транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, що потягнуло пошкодження автомобіля марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 та знаходився під його керуванням.

Згідно із ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Досліджуючи наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, судом встановлено наступне.

Як слідує із протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 № 429836 від 11.09.2017, 13.05.2017 о 22 год. 00 хв. ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Стеценка в м. Києві, керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , здійснивши рух на забороняючий (червоний) сигнал світлофора, виїхав на перехрестя вул. Стеценка з вул. Щербаківського та здійснив зіткнення з автомобілем ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , що призвело до механічних пошкоджень обох автомобілів з матеріальними збитками, чим порушив вимоги пп. «б» п.2.3, п.п. «е» п. 8.7.3, п. 10.1 Правил дорожнього руху України.

При цьому, судом враховано, що протокол про адміністративне правопорушення є документом, який складається лише для фіксації факту ДТП, а наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, зокрема протиправної поведінки такої особи, яка полягає у порушенні правил дорожнього руху, та її вини, встановлюється виключно судом у межах справи про адміністративне правопорушення.

Як зазначалося вище, постановою Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 у справі № 515/1410/17 провадження у адміністративній справі відносно гр. ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП було закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

У пункті 7 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16, від 19.03.2020 у справі № 910/3864/19, від 16.04.2019 у справі № 927/623/18 та від 18.02.2020 у справі № 916/2586/18.

Тобто, постанова Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.09.2017 у справі № 515/1410/17 за своєю суттю є доказом наявності у діях водія ОСОБА_1 винної протиправної поведінки у вигляді порушення ним Правил дорожнього руху.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт не притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не свідчить про відсутність у його діях правопорушення та відсутність його вини у спричинених збитках, у зв`язку з чим, вина водія транспортного засобу Volkswagen Transporter, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення у вигляді недотримання ним Правил дорожнього руху презюмується під час з`ясування обставин заподіяння діями цієї особи шкоди майну власника транспортного засобу марки ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 .

Доказів наявності вини інших осіб в ДТП, що відбулася 13.05.2017 суду не надано.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, оформленого полісом № АЕ/7644152 з Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , який був діючим на момент ДТП - 13.05.2017.

Отже, оскільки ОСОБА_1 експлуатував автомобіль марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 , на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля була застрахована відповідачем у справі.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

При цьому, відповідно до п. 12.1 ст. 12 зазначеного вище Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Вказаним договором (поліс № АЕ/7644152) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 100 000,00 грн, франшиза - 2 000,00 грн.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

З огляду на вищевикладене, страхувальник, який зазнав майнової шкоди, набув право вимоги до заподіювача та у зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика (позивача у справі) перейшло право вимоги до заподіювача у межах фактичних витрат.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, який перейшов до позивача, визначені полісом № АЕ/7644152 розміри лімітів відповідальності (100 000,00 грн) та франшизи (2 000,00 грн), правомірним є висновок суду про обгрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 89 660,00 грн.

Відповідач, як в ході розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, наполягає на тому, що позивач із завою про виплату страхового відшкодування до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку, встановленого нормою підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про страхування», відповідно до якої підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Цим аргументам відповідача надана правова оцінка судом першої інстанції, з якою повною мірою погоджується колегія суддів.

Так, щодо цих аргументів, суд обгурнтовано зауважив про наступне.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про страхування»), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 331 Закону України «Про страхування»).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №465/4287/15 зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трирічного строку, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільним кодексом України при пропуску позовної давності.

Водночас Цивільним кодексом України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17.

Враховуючи викладене, оскільки річний строк звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди взагалі, то пропуск позивачем цього строку не може бути підставою для припинення його права на відшкодування шкоди ні в повному обсязі, ні в обсязі страхового відшкодування.

У цьому зв`язку судом враховано правову позицію у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 554/3246/18.

Разом з цим, як вбачається із наведеного вище, можливість відшкодуванням шкоди відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку для звернеться до страховика (страхової компанії) потребує доведення особою того, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини.

Так, в позовній заяві та додаткових поясненнях позивач неодноразово вказував на той факт, що право вимоги до відповідача він набув 24.05.2018, тобто вже після спливу річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, що в свою чергу є наслідком необхідності визначення характеру та розміру збитків, завданих власнику ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 .

На підтвердження обставин, які зумовили пропуск строку, позивач вказав на необхідність проведення торгів із визначення вартості залишків транспортного засобу ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 , які закінчилися 04.04.2018, на підтвердження чого позивачем додано до матеріалів справи роздруківку (скріншот) платформи Audatex.

При цьому, проведення торгів із визначення вартості залишків транспортного засобу ЗАЗ Lanos, державний номер НОМЕР_1 викликана необхідністю виконання позивачем своїх зобов`язань за договором добровільного страхування наземного транспорту «Каско Corporate» №030346/4100/0000004, в силу приписів пунктів 10.8.2 якого страховик здійснює виплату страхової суми без врахування зносу, за відрахуванням франшизи та вартості залишків ТЗ.

Окрім того, позивач зазначив, що в довідці Національної поліції України про дорожньо-транспортну пригоду Управління патрульної поліції в місті Києві №073751 була помилкова інформація про те, що цивільна-правова відповідальність водія транспортного засобом марки «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_1 застрахована не була, у зв`язку з чим у позивача були правомірні очікування щодо можливості пред`явлення вимоги безпосередньо до винної особи, яка в свою чергу річним строком з моменту ДТП не обмежується.

Зважаючи на ці обставини, надаючи оцінку наведеним позивачем причинам пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, слід зауважити, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Таки чином, суд першої інстанції, з яким колегія суддів погоджується, не вбачає в діях позивача недобросовісної поведінки, наслідком якої став пропуск річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної особи, натомість, позивачем вживалися усі необхідні дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

Водночас, відповідачем не надано належних та допустимих доказів неправомірної поведінки позивача стосовно встановлення та виплати страхового відшкодування, так само як і не надано належних доказів, які б спростували твердження позивача стосовно об`єктивності причин пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до нього.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

Судом першої інстанції також правомірно відхилено доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення заяви про виплату страхового відшкодування через пропуск присічного строку на її подання з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/7449/17.

Так, у постанові від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Зазначений висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду за фактичних обставин, коли страховик потерпілої особи на підставі договору про добровільне страхування майна відшкодував їй завдану за наслідками ДТП шкоду та звернувся зі зворотною вимогою до страховика винної особи за договором обов`язкового страхування цивільної відповідності. При цьому, ДТП відбулось у вересні 2015 року, 15.10.2015 страхувальник за договором добровільного страхування сплатив страхове відшкодування, тобто, останній отримав право вимоги до страховика винної особи в межах річного строку, однак своїм правом на пред`явлення такої вимоги не скористався, як і не зазначив об`єктивних причин, які унеможливлювали здійснення звернення із зворотною вимогою.

Зважаючи на викладений аналіз, суд зауваєуж, що правовідносини у справі № 910/21013/21 та № 910/7449/17 не є подібними за встановленими фактичними обставинами, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду викладені по справі № 910/7449/17 не можуть бути застосованими до даної справи.

Враховубчи вищенаведене в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Аргументи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки обставин зазначених місцевим судом, яким надана належна правова оцінка.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на скаржника.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/21013/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.В. Попікова

О.О. Євсіков