ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.08.2022м. СумиСправа № 920/1365/21

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши матеріали справи № 920/1365/21

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Тростянецький Агропромбуд" (вис. Веселе, буд. 15, м. Тростянець, Сумська область, 42600, )

про стягнення 10348,57 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - Шевцов П.В.,

від відповідача - не прибув,

за участю секретаря судового засідання Гордієнко Ж.М.

Суть спору:

15.12.2021 позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 26920 грн 44 коп., яких: 19605 грн 00 коп. заборгованість, 2984 грн 32 коп. пеня, 1360,03 грн 3% річних, 2971,09 грн інфляційні втрати за не належне виконання зобов`язань за Договором про надання послуг № 5 від 11.01.2018; а також просить стягнути з відповідача судові витрати (судовий збір, витрати на послуги адвоката).

Ухвалою суду від 17.12.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено строк відповідачу для надання відзиву на позовну заяву, позивачу - для наданні відповіді на позовну заяву.

Ухвалою суду від 21.12.2021 виправлено описку в п.3 резолютивної частини ухвали суду від 17.12.2021 та зазначено вірну дату для подачі відповідачем відзиву на позовну заяву - до 10.01.2022.

Ухвалою суду від 17.01.2022 відкладено розгляд справи на 03.02.2022.

21.01.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач просить: зобов`язати ОСОБА_2 надати суду (для огляду) оригінали письмових доказів, копії яких долучені до позовної заяви, а саме: Акт №4 від 22.08.2019 приймання - передачі наданих послуг за Договором №5 від 11.01.2018, претензія №Б/Н від 14.01.2021, лист №01 від 28.01.2021 - Відзив на претензію Б/Н від 14.01.2021 з супровідним листом; відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

31.01.2022 позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому останній просить суд:

- не приймати до уваги - Відзив Відповідача, оскільки його подано з порушенням норм процесуального права, а саме з пропущеним строком на його подання та без відповідного клопотання з зазначенням поважності причин подання його несвоєчасно;

- поновити Позивачу строк на подання відповіді на відзив;

- Встановити додатковий строк для подання доказів щодо зазначених обставин (отримання виписки по рахунку з банку Позивача на спростування обставин, що Позивач отримав кошти по платіжному дорученню №2352 на суму 13438, 00 грн.);

- відмовити Відповідачу стосовно витребування оригіналу письмового доказу, а саме: Акт №4 від 22.08.2019 приймання - передачі наданих послуг за Договором №5 від 11.01.2018, претензія №Б/Н від 14.01.2021, лист №01 від 28.01.2021 - відзив на претензію Б/Н від 14.01.2021 з супровідним листом.

02.02.2022 відповідачем надано до суду клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву.

02.02.2022 відповідачем подано до суду клопотання, в якому останній заперечує проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просить суд перейти від спрощеного провадження до розгляду справи № 920/1365/21 в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.02.2022 задоволено клопотання відповідача від 01.02.2022 № 2 про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву; поновлено строк для подання відзиву на позовну заяву; задоволено клопотання позивача від 31.01.2022 про поновлення строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву; поновлено строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву; постановлено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 920/1365/21 за правилами загального позовного провадження; призначене підготовче засідання на 17.02.2022, 12:00.

15.02.2022 позивачем надано до суду заяву про зменшення розміру позивних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 10348,57 грн., з яких 6167,00 - загальна заборгованість, 2526,62 грн - пеня, 571,42 грн - 3% річних, 1083,53 - індекс інфляції.

17.02.2022 розгляд справи № 920/1365/21 не відбувся в зв`язку з перебуванням судді Заєць С.В. у відпустці (в період з 15.02.2022 по 01.03.2022).

У період з 02.03.2022 до 17.03.2022 та з 04.04.2022 до 27.04.2022 суддя Заєць С.В. перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 29.04.2022 призначено підготовче засідання на 31.05.202,12:30.

Ухвалою суду від 31.05.2022 прийнято до розгляду заяву заяву ОСОБА_2 про зменшення позовних вимог від 10.02.2022 (вх. № 529/22 від 15.02.2022); відкладено підготовче засідання на 16.06.2022, 11:50; зобов`язано позивача до суду витяг з ЄДРПОУ стосовно відповідача станом на день винесення даної ухвали.

16.06.2022 від позивача до суду надійшло клопотання б/н від 16.06.2022 про перенесення розгляду справи на іншу дату.

Ухвалою суду від 16.06.2022 відкладено підготовче засідання на 28.06.2022, 11:50.

В судовому засіданні 28.06.2022 судом постановлено протокольну ухвалу, якою оголошено перерву до 02.08.2022,12:30.

01.08.2022 до суду від представника відповідача надійшло Заперечення на Заяву про зменшення розміру позовних вимог (ел.п.).

Подані сторонами документи долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 02.08.2022 закрито провадження у справі та призначено справу № 920/1365/21 до судового розгляду по суті на 25.08.2022, 11:00.

25.08.2022 відповідач надіслав (ел. п.) до суду Заяву від 25.08.2022 про розгляд справи без участі сторони.

В судовому засіданні 25.08.2022 представник позивача надав усні пояснення в обґрунтування позовних вимог та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 25.08.2022 не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання заяв по суті справи та доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини:

Як свідчать матеріали справи, 11.01.2018 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (18.05.2021 припинив свою підприємницьку діяльність, позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тростянецький Агропромбут» (відповідач, замовник) було укладено договір про надання послуг № 5. (договір).

Відповідно до п. 1. Договору, Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання на представництво його інтересів в заходах, ініційованих контролюючими органами, в тому числі Держпраці:

- нарадах, викликах, з метою ознайомлення, інших заходах контролюючого органу перед проведенням контролюючих або інспекційних дій;

- нарадах, викликах, з метою ознайомлення, інших заходах контролюючого органу під час проведення контролюючих або інспекційних дій;

- нарадах, викликах, з метою ознайомлення, інших заходах контролюючого або комісійного органу під час підведення підсумків контрольного заходу та брати участь у обговоренні і формуванні підсумкового документу після завершення контролюючих або інспекційних дій;

Згідно з п. п. 2-7 Договору:

- Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання на представництво його інтересів в якості технічного експерта під час проведення заходів досудового розслідування, внутрішнього розслідування та розслідувань, ініційованих іншими органами, в питаннях, що стосуються охорони праці та промислової безпеки.

- Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання про надання вичерпних консультацій з метою приведення до вимог діючого законодавства України з питань охорони праці внутрішніх документів підприємства та процесів, які вони регламентують.

- Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання про надання вичерпних консультацій з метою приведення у відповідність до чинного законодавства питань щодо організації експлуатації об`єктів та обладнання підвищеної небезпеки.

- Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання про підготовку внутрішніх документів для отримання дозволів Держпраці на виконання робіт підвищеної небезпеки, експлуатацію обладнання підвищеної небезпеки та на застосування обладнання.

- Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання про підготовку та проведення конкурсу цінових пропозицій від суб`єктів господарювання, які надають послуги з експертної діяльності, необхідної для приведення у відповідність внутрішніх процесів, які стосуються охорони праці і промислової безпеки, з метою мінімізації витрат Замовника.

- Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання про проведення оцінки відповідності системи охорони праці у Замовника вимогам законодавчих та нормативно-правових актів з охорони праці України, а також оцінку діяльності в зазначеній сфері окремих посадових осіб, спеціалістів та

працівників.

Пунктом 8 Договору сторони обумовили, що Замовник зобов`язується сплатити Виконавцю грошові кошти за надання послуг та виконати інші зобов`язання перед Виконавцем. Вартість послуг та порядок оплати за даним договором визначаються Сторонами на підставі Додаткової угоди №1, що є невід`ємною частиною даного Договору .

Відповідно до Додатку№1 від 11.01.2018 до Договору № 5 про надання послуг від 11.01.2018, вартість послуг згідно договору визначається виходячи з фактичних трудовитрат Виконавця, враховуючи час в дорозі до об`єкта виконання робіт та від нього, якщо об`єкт розташований за межами м. Суми та компенсацію транспортних та супутніх витрат, якщо такі мають місце. В будь якому випадку вартість наданих послуг не може бути меншою ніж чотири тисячі грн. з урахуванням податків. Перелік послуг, їх трудовитрати та загальна вартість зазначаються у акті здачі-приймання наданих послуг, який є невід`ємною частиною договору. Замовник здійснює передплату за вказаним договором в розмірі 50% вартості послуг, в разі визначення їх вартості до початку надання послуг, або в розмірі чотирьох тисяч гри. з урахуванням податків, якщо вартість послуг не визначена до початку їх виконання, в строк не пізніше дня, наступного за днем укладення даного договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця. Остаточну оплату вартості наданих послуг Замовник сплачує протягом трьох банківських днів з моменту підписання обома сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг (п. 1-3 Додатку № 1)

Пунктом 4 Додатку № 1 до Договору визначено, що на підтвердження надання послуг сторони підписують акт виконаних робіт, який повинен бути підписаний сторонами не пізніше одного дня з моменту складання такого акту.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами на виконання умов договору підписано акти приймання-передачі наданих послуг, зокрема:

- Акт приймання-передачі наданих послуг від 05.08.2019 № 3, в якому зазначено, що вартість наданих послуг Виконавцем з урахуванням фактичних трудовитрат та витрат на пальне становить 17438,00 грн, яка за вирахуванням 4000,00 грн, сплачених замовником в якості передплати, становить 13438,00 грн.

- Акт приймання-передачі наданих послуг від 22.08.2019 № 4, в якому зазначено, що вартість наданих послуг Виконавцем з урахуванням фактичних трудовитрат та витрат на пальне становить 6167,00 грн.

- Акти підписані представниками сторін та скріплені печаткою, з зазначенням послуги виконані в повному обсязі та сторони один до одного претензій не мають (а.с. 16-17).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним договірні зобов`язання виконані, проте відповідач зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг не здійснив.

В зв`язку з чим позивач 14.01.2021 направив відповідачу Претензію № Б/Н від 14.01.2021 про виконання вимоги, щодо здійснення оплати послуг та штрафних санкцій (а.с.18).

У відповідь на претензію б/н від 14.01.2021 відповідачем надано відзив від 28.01.2021 вих №10, в якому останній зазначив, що з усіма матеріалами викладеними в претензії він згодний та просить узгодити термін добровільного погашення заборгованості, а саме зазначає про те, що розрахуватись зможе лише в березні 2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 24.12.2019 сплатив 13438 грн 00 коп, що підтверджується платіжним дорученням від 24.12.2019 № 2352, з призначенням платежу «оплата за надання послуг згідно рахунку № 2/5/19 від 05.08.2019, договір №5 від 11.01.2018, без ПДВ».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що оскільки відповідач не сплатив в обумовлені терміни вартість наданих послуг у нього перед позивачем наявна заборгованість за надані послуги в сумі 6167 грн 00 коп, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач проти позову заперечує, зазначаючи, що сторони при підписанні спірного Договору не узгодили істотних умов Договору, а саме предмет, ціну та строк дії договору, тобто зазначає, що договір №5 від 11.01.2018 згідно вимог ст.. 180 Господарського кодексу України є неукладеним, і відповідно виходячи з позиції неукладеності договору зазначає про відсутність у сторін жодних цивільних прав та обов`язків.

Вирішуючи спір у даній справі суд керується наступним:

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до приписів статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором; положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статей 526-527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з позовної заяви та долучених до неї документів, а саме з Договору №5 від 11.01.2018, предметом даного договору визначено, надання послуг передбачених пунктами 1-7 Договору, отже Сторони при підписанні даного Договору узгодили між собою предмет Договору, стосовно ціни Договору, Сторони між собою узгодили, що вартість послуг та порядок оплати за даним Договором визначаються сторонами на підставі Додаткової угоди №1, що є невід`ємною частиною даного Договору, тобто ціну Договору Сторони між собою також узгодили, стовно строку дії даного Договору, то Сторони також узгодили, що Даний Договір діє до повного виконання Сторонами зобов`язань.

Окрім цього, своїми конклюдентними діями, а саме фактом оплати 4000,00 грн як передплати та часткової оплати вартості наданих послуг за Договором № 5 від 11.01.2018 в сумі 13438 грн 00 коп. відповідач підтвердив факт укладення, існування та виконання договору про надання послуг № 5 від 11.01.2018.

Отже, суд приходить до висновку, що посилання Відповідача на те, що даний Договір №5 віл 11.01.2018 є неукладеним спростовується викладеними вище обставинами.

Окрім цього відповідач у Відзиві зазначає, що - У зв`язку з відсутністю погодженого строку оплати за актом №4 від 22.08.2019 в сумі 6167, 00 грн. - відсутні зобов`язання по оплаті на момент подання позову так як строк оплати не наступив, оскільки вказівка на строк оплати (п. З додатку №1 до договору) не діє.

Суд не погоджуєтьсь з твердженнями Відповідача, вважаємо, що вони є хибними, не відповідають дійсності та спростовується наступним.

Як раніше встановлено судом, Відповідач безпідставно посилається на те, що даний Договір є неукладеним, оскільки всі істотні умови договору при його укладанні були узгодженні між Позивачем та Відповідачем, а відтак враховуючи умови п. З додатку №1 до договору, Відповідач повинен був здійснити оплату по Акту №4, протягом трьох банківських днів з моменту підписання обома сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг (Акт №4 підписано 22.08.2019 отже строк оплати до 27.08.2019 - включно).

Крім того, частиною 2 ст. 530 ЦК України, унормовано. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, 14.01.2021 Відповідачу направлена претензія №Б/Н від 14.01.2021 про виконання вимоги, щодо здійснення оплати послуг та штрафних санкцій, які Позивач не отримав.

Відповідач у відповідь на претензію надіслав лист №01 від 28.01.2021 - Відзив на претензію Б/Н від 14.01.2021 у якому зазначив, що з усіма матеріалами викладеними в претензії він згодний та просить узгодити термін добровільного погашення заборгованості, а саме зазначає про те, що розрахуватись зможе лише в березні 2021 року.

Отже враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що строк оплати по Акту № 4 настав згідно п. 3 Додатку №1 - 27.08.2019, а також враховуючи ч. 2 ст. 530 ЦК України, ще до звернення з позовною заявою до суду.

Судом встановлено, що факт виконання позивачем та прийняття відповідачем наданих послуг на загальну суму 6167 грн. 00 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому відповідач не розрахувався за надані послуги, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів сплати існуючого боргу, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 6167 грн. заборгованості за договором.

Окрім цього, позивач, відповідно до поданого розрахунку просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 571 грн 42 коп. ( за період з 09.08.2019 по 23.12.2019) та інфляційні втрати в сумі 1083 грн 53коп. (за період з 09.08.2019 по 23.12.2019).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України, право кредитора на стягнення 3% річних не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

При цьому, слід зазначити, що згідно положень Цивільного кодексу України проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. Між сторонами такий розмір процентів не визначався.

У постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 та Верховного Суду від 26.04.2018 р. у справі № 910/10156/17 зроблено висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення.

Враховуючи, вищезазначене, приймаючи до уваги встановлений судом факт несвоєчасної оплати наданих послуг, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 571 грн 42 коп. та інфляційні втрати в сумі 1083 грн 53 коп. є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також позивачем заявлена до стягнення пеня в сумі 2526 грн 62 коп за період з 28.08.2019 по 28.02.2020.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Зі змісту Договору вбачається, що, сторони не узгодили в договорі конкретний розмір пені.

Оскільки ані договором між сторонами, ані актом цивільного законодавства не визначено розмір пені, який має стягуватись за невиконання замовником зобов`язання з оплати наданих послуг, вимога позивача про стягнення пені у розмірі 2526 грн. є не обґрунтованою, в зв`язку з чим суд відмовляє у її задоволенні в повному обсязі.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Щодо розгляду справи в порядку господарського судочинства суд зазначає наступне.

Статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Зважаючи на те, що спір, виник щодо неналежного виконання умов договору, сторонами якого були юридична особа та фізична особа-підприємець, то втрата в подальшому фізичною особою статусу фізичної особи-підприємця не впливає на юрисдикцію такого спору, який згідно вимог статті 20 ГПК України підвідомчий господарському суду Сумської області.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору, зокрема постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14/144цс 18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 5 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18), від 09.10.2019 р. №127/23144/18.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п. п. 1-2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, в зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката з метою надання останнім правової допомоги, в т.ч пов`язаної зі зверненням до суду з позовом по даній справі.

Зокрема, матеріали справи свідчать про те, що між позивачем (далі за текстом клієнт) та адвокатом Шевцовим Павлом Володимировичем укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 01 від 09.12.2021 (а. с. 30-32), предметом якого є надання адвокатом правової допомоги по підготовці документів та складанню позовної заяви.

За умовами п. 3.1. Договору вартість (гонорар) наданих послуг за цим договором складає 1200 грн 00 коп за годину наданих послуг. Загальна вартість (гонорар) наданих послуг визначається на підставі Акту приймання-передачі наданих юридичних послуг по даному Договору.

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих юридичних послуг вартість адвокатських послуг становить 7200 грн. (а.с.33).

Саме зазначену суму позивач просить суд стягнути з відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що дана справа не є складною, підготовка позовної заяви такої складності коштує біля 2000 грн, тому зазначає про завищений розрахунок витрат на послуги адвоката.

Детально проаналізувавши матеріали справи та подані сторонами докази щодо обґрунтування витрат на правову допомогу, з огляду на те, що предметом спору у даній справі є оплата за надані послуги - справа є типовою і нескладною, не потребувала значних витрат часу на підготовку позовних матеріалів, в тому числі не впливає на репутацію сторони, не пригортає публічний інтерес до справи, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що заявленими до відшкодування витрати на правову допомогу у розмірі 7200 грн. є завищеними, в даному випадку критерію розумності та співмірності витрат на правову допомогу відповідає сума у розмірі 3000,00 грн. Зазначена сума витрат на правову допомогу покладається на відповідача.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в разі часткового задоволення позовних вимог судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору в розмірі 171567 грн. 81 коп. за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 130, 232-233, 237-238, 240-241 господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тростянецький Агропромбуд» про стягнення 10348 грн 57 коп. задовольнити частково .

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тростянецький Агропромбуд» (вис. Веселе, буд. 15, м. Тростянець, Сумська область, 42600, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 6167 (шість тисяч сто шістдесят сім) гривень 00 коп боргу за надані послуги, 571 (п`ятсот сімдесят одну) гривню 42 коп. 3% річних, 1083 (одну тисячу вісімдесят три) гривні 53 коп інфляційних втрат, 3000 (три тисячі) 00 коп. витрат на правову допомогу, 1715 (одну тисячу сімсот п`ятнадцять) гривень 67 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29.08.2022.

Суддя С.В. Заєць