ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.08.2022м. СумиСправа № 920/1320/21

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Балицького В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/1320/21

за позовом: Акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Сумитеплоенерго (40030, м. Суми, вул. Друга Залізнична, 10, )

про визнання правочину недійсним,

представники сторін:

позивача Бирченко Б.В.;

відповідача: Сечін С.О.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог №477/1 від 04.01.2021, укладений між ТОВ Сумитеплоенерго та АТ Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання та стягнути витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою від 10.12.2021 суд постановив відкрити провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначити підготовче засідання на 11.01.2022.

10.01.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, оскільки дії позивача направлені на уникнення від сплати боргу на суму 11256530,66 грн, в т.ч. ПДВ 1876088,44 грн, суми, яка не була припинена зарахуванням зустрічних однорідних вимог згідно спірного договору та по якій позивач підтвердив борг та свої зобов`язання.

Ухвалою від 11.01.2022 суд відклав підготовче засідання на 08.02.2022.

25.01.2022 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки оспорюваний правочин договір зарахування вчинений з порушенням норм чинного законодавства, порушує майнові права позивача. Крім того представник позивача вказує на те, що згідно зі ст. 315 ГК України строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 940959,78 грн сплив 30.12.2020, тобто до дати укладання договору зарахування.

07.02.2022 відповідач подав до суду заперечення, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем у позові не зазначено в чому саме полягає порушення його особистого немайнового права або майнового права, позивач не подав суду заяву про зміну підстав позову або документи на підтвердження порушеного майнового права, зокрема, щодо наявності грошового зобов`язання відповідача перед позивачем. Крім того, враховуючи, що 5-денний строк остаточної оплати заборгованості за актами обчислюється саме від дати підписання актів, відповідачем не пропущені строки для вимоги про сплату 940959,78 грн.

Ухвалою суду від 08.02.2022 у задоволенні клопотання відповідача про продовження підготовчого провадження відмовлено; клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволено; продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 09.03.2022; відкладено підготовче засідання на 24.02.2022, 11:00.

24.02.2022 розгляд справи не відбувся у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням воєнного стану відповідно до Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні, зміною територіальної підсудності судових справ господарського суду Сумської області в умовах воєнного стану відповідно до розпорядження Верховного Суду від 22.03.2022 № 12/0/9-22 та відновленням із 25.04.2022 територіальної підсудності судових справ відповідно до розпорядження Верховного Суду від 22.04.2022 №25/0/9-22.

Ухвалою від 26.04.2022 суд призначив підготовче засідання на 10.05.2022.

Ухвалою від 10.05.2022 суд відклав підготовче засідання на 02.06.2022.

20.05.2022 до суду надійшла заява відповідача, в якій просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 02.06.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.06.2022.

Однак, 23.06.2022 розгляд справи не відбувся, оскільки суддя Яковенко В.В. знаходився у відпустці, що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Ухвалою від 11.07.2022 суд призначив справу до судового розгляду по суті на 28.07.2022.

27.07.2022 до суду надійшло клопотання позивача, в якому він просить відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №920/50/18 та від 17.02.2022 у справі №920/949/19.

У судовому засіданні 28.07.2022 оголошено перерву до 09.08.2022.

08.08.2022 представник відповідача подав до суду заяву, в якій просить суд відмовити в задоволенні клопотання АТ «Сумське НВО» про відступлення від висновків Верховного Суду та відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 09.08.2022 оголошено перерву до 18.08.2022.

Згідно зі статтею 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

У період з 2000 по 2021 роки позивач був виконавцем послуг з поставки теплової енергії та поставки гарячої води (у період до 18.06.2019 виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання) на території обслуговування у місті Суми відповідно до рішень виконавчого комітету Сумської міської ради № 376 від 15.08.2000, № 322 від 20.05.2011, № 322 від 18.06.2019 та ліцензій Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

У зв`язку з відсутністю власних теплових мереж, транспортування теплової енергії споживачам позивача відбувалося тепловими мережами, що перебувають у власності територіальної громади міста Суми та у користуванні ТОВ «Сумитеплоенерго» на підставі договору оренди цілісного майнового комплексу від 01.05.2005 № УКМ-0047.

07.12.2017 між позивачем та ТОВ «Сумитеплоенерго» було укладено договір про надання послуг транспортування теплової енергії № 89, відповідно до вимог якого відповідач зобов`язався надавати позивачу послуги з транспортування теплової енергії, яка виробляється позивачем і постачається споживачам зони теплопостачання АТ «Сумське НВО» тепловими мережами, які перебувають у користуванні ТОВ «Сумитеплоенерго».

У відповідності до п. 40 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 (у редакції, що діяла до 11.06.2020), у разі коли виробництво і транспортування теплової енергії здійснюється окремими ліцензіатами, виробнику теплової енергії компенсуються витрати на паливо в частині втрат теплової енергії в теплових мережах (у тому числі понаднормативних втрат), понесених під час виробництва теплової енергії. Відповідна компенсація здійснюється згідно з договором між виробником теплової енергії та суб`єктом господарювання, що здійснює транспортування теплової енергії, за рахунок тарифів на транспортування теплової енергії.

Таким чином, як зазначає позивач, компенсація витрат на паливо в частині втрат теплової енергії в теплових мережах, що виникали при транспортуванні теплової енергії за договором транспортування, мала здійснюватися ТОВ «Сумитеплоенерго» за рахунок тарифу на транспортування теплової енергії.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) № 89 від 14.01.2020 було встановлено тариф ТОВ «Сумитеплоенерго» на транспортування теплової енергії АТ «Сумське НВО» тепловими мережами ТОВ «Сумитеплоенерго» на рівні:

для потреб населення 394,47 грн/Гкал (без ПДВ);

для потреб бюджетних установ 362,29 грн/Гкал (без ПДВ);

для потреб інших споживачів (крім населення) 331,02 грн/Гкал (без ПДВ);

для потреб релігійних організацій 323,70 грн/Гкал (без ПДВ).

У відповідності до рядку 10 додатку № 5 до постанови НКРЕКП № 89 від 14.01.2020 розмір компенсації витрат на паливо в частині втрат теплової енергії АТ «Сумське НВО» у теплових мережах ТОВ «Сумитеплоенерго» становить:

261,64 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «населення»;

228,94 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «бюджетні установи»;

197,11 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «інші споживачі (крім населення)»;

193,78 грн на 1 Гкал теплової енергії для категорії споживачів «релігійні організації».

Отже, як стверджує позивач, починаючи з 17.01.2020 (дата набрання чинності постанови НКРЕКП № 89 від 14.01.2020), ТОВ «Сумитеплоенерго» було зобов`язане перерахувати позивачу компенсацію витрат на паливо в частині втрат теплової енергії АТ «Сумське НВО» у теплових мережах ТОВ «Сумитеплоенерго» за кожну про транспортовану гігакалорію теплової енергії позивача.

У період з 17 січня 2020 року по 25 травня 2020 року розмір компенсації витрат позивача на паливо в частині втрат теплової енергії в теплових мережах ТОВ «Сумитеплоенерго» склав 21375720,78 грн, що підтверджується актом встановлення компенсації втрат, понесених під час виробництва теплової енергії від 27.11.2020, підписаним позивачем та відповідачем.

Отже, у ТОВ «Сумитеплоенерго» існувало зобов`язання перед позивачем з оплати 21375720,78 грн, яке мало бути виконане у відповідності до вимог чинного законодавства.

27.11.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, у якій вимагав від відповідача сплатити вищевказану заборгованість протягом 7 днів з дати отримання відповідної вимоги.

У подальшому 04.01.2021 ТОВ «Сумитеплоенерго» та АТ «Сумське НВО» було укладено договір про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог № 477/1 від 04.01.2021.

На підставі п. 1 договору позивач має перед відповідачем невиконані грошові зобов`язання на суму 32632251,43 грн, у т.ч. ПДВ 5438708,57 грн за послуги з транспортування теплової енергії надані відповідачем позивачу на підставі договору про надання послуг транспортування теплової енергії від 07.12.2017 № 89 у період з 17.01.2020 по 25.05.2020.

Пунктом 2 договору підтверджено, що відповідач має перед позивачем невиконане грошове зобов`язання на суму 21375720,78 грн, в т.ч. ПДВ 3562620,13 грн по компенсації витрат на паливо в частині втрат теплової енергії, що втрачається в теплових мережах відповідача, що виникли при наданні відповідачем послуги з транспортування теплової енергії позивачу за період з 17.01.2020 по 25.05.2020 за договором про надання послуг транспортування теплової енергії від 07.12.2017 № 89.

Відповідно до п. 4 договору сторони, керуючись ст. 601 ЦК України, домовились зарахувати зустрічні однорідні грошові вимоги, зазначені у п. 1, п. 2 договору на суму 21375720,78 грн, в т.ч. ПДВ 3562620,13 грн, та припинити зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» та Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», зазначені в п. 1 та п. 2 цього договору на суму 21375720,78 грн, в т.ч. ПДВ 3562620,13 грн, з моменту набрання чинності даним договором.

Позивач вважає, що зміст договору про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог № 477/1 від 04.01.2021 суперечить статті 602 ЦК України, що у відповідності до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору зарахування.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 601 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Пункт 4 частини 1 статті 602 ЦК України встановлює, що не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності.

Позивач зазначає, що на дату укладання договору зарахування, тобто 04.01.2021, строк позовної давності щодо вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», які були погашені шляхом проведення відповідного зарахування, тобто вимог на суму 21375720,78 грн, за послуги з транспортування теплової енергії надані відповідачем позивачу на підставі договору транспортування в період з 17.01.2020 до 25.05.2020, вже сплив.

У відповідності до ч. 5 ст. 315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

На обґрунтування спливу позовної давності позивач посилається на те, що теплові мережі є складовою частиною системи трубопровідного транспорту України, а транспортування теплової енергії по відповідним тепловим мережам згідно зі ст. 306 ГК України є спеціальним різновидом перевезення продукції трубопроводами, а відтак до вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», що випливають з договору про надання послуг транспортування теплової енергії № 89 від 07.12.2017, має застосовуватися скорочений строк позовної давності, передбачений ч. 5 ст. 315 ГК України. Водночас позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.08.2021 у справі № 920/639/17.

Пунктом 4.5. договору транспортування передбачено, що теплогенеруюча організація зобов`язана здійснити остаточну оплату за надані за відповідний місяць послуги транспортування теплової енергії протягом 5 календарних днів з моменту підписання сторонами акта про надання послуг транспортування теплової енергії.

Як зазначає позивач, у період з 17.01.2020 до 25.05.2020 сторонами по справі були підписані наступні акти про надання послуг транспортування теплової енергії:

1. У січні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №206 від 31.01.2020 на суму 5931220,37 грн, № 214 від 31.01.2020 на суму 5909,34 грн, № 216 від 31.01.2020 на суму 927901,86 грн, № 223 від 31.01.2020 на суму 768270,07 грн, а всього на суму 7633301,64 грн.

У відповідності до п. 4.5. договору транспортування строк оплати відповідних зобов`язань спливав через 5 календарних днів після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за відповідний місяць, тобто 05.02.2020.

Відповідно до ст. 315 ГК України строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 7633301,64 грн сплив 06.08.2020.

2. У лютому 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 422 від 29.02.2020 на суму 9638656,70 грн, № 423 від 29.02.2020 на суму 10916,71 грн, № 424 від 29.02.2020 на суму 1566190,54 грн, № 425 від 29.02.2020 на суму 1233839,71 грн, а всього на суму 12449603,66 грн.

У відповідності до п. 4.5. договору транспортування строк оплати відповідних зобов`язань спливав через 5 календарних днів після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за відповідний місяць, тобто 05.03.2020.

Відповідно до ст. 315 ГК України строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 12449603,66 грн сплив 06.09.2020.

3. У березні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1471 від 31.03.2020 на суму 7720651,57 грн, № 1474 від 31.03.2020 на суму 7378,42 грн, № 1476 від 31.03.2020 на суму 1016278,67 грн, № 1478 від 31.03.2020 на суму 289148,09 грн, а всього на суму 9033456,75 грн.

У відповідності до п. 4.5. договору транспортування строк оплати відповідних зобов`язань спливав через 5 календарних днів після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за відповідний місяць, тобто 05.04.2020.

Відповідно до ст. 315 ГК України строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 9033456,75 грн сплив 06.10.2020.

4. У квітні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 2995 від 30.04.2020 на суму 3399361,32 грн, № 2996 від 30.04.2020 на суму 4077,84 грн, № 2997 від 30.04.2020 на суму 321111,40 грн, № 2998 від 30.04.2020 на суму 74096,98 грн, а всього на суму 3798647,54 грн.

У відповідності до п. 4.5. договору транспортування строк оплати відповідних зобов`язань спливав через 5 календарних днів після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за відповідний місяць, тобто 05.05.2020.

Відповідно до ст. 315 ГК України строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 3798647,54 грн сплив 06.11.2020.

5. У травні 2020 року акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 3107 від 31.05.2020 на суму 932590,03 грн, № 3108 від 31.05.2020 на суму 6441,23 грн, № 3109 від 31.05.2020 на суму 1928,52 грн, а всього на суму 940959,78 грн.

У відповідності до п. 4.5. договору транспортування строк оплати відповідних зобов`язань спливав через 5 календарних днів після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за відповідний місяць, тобто 05.06.2020.

Відповідно до ст. 315 ГК України строк позовної давності щодо відповідних вимог на суму 940959,78 грн сплив 06.12.2020.

За таких обставин позивач зазначає, що станом на дату укладання договору зарахування, тобто 04.01.2021, строк позовної давності щодо усіх вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», які були погашені шляхом проведення відповідного зарахування, вже сплив у повному обсязі.

Предметом договору № 89 від 07.12.2017, укладеного між сторонами, є надання послуг транспортування теплової енергії.

Згідно зі ст. 315 Господарського кодексу України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Відповідно до ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній водний транспорт, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Закон України «Про трубопровідний транспорт» визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності трубопровідного транспорту.

Згідно зі ст. 2 зазначеного Закону систему трубопровідного транспорту України становлять: магістральний трубопровідний транспорт; промисловий трубопровідний транспорт.

За приписами ст. 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт» магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об`єктами і спорудами, зв`язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Закон України «Про теплопостачання» визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору (ст. 1 Закон України «Про теплопостачання»).

За приписами ст. 1 зазначеного Закону магістральна теплова мережа - комплекс трубопроводів і споруд, що забезпечують транспортування теплоносія від джерела теплової енергії до місцевої (розподільчої) теплової мережі; місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача; система автономного теплопостачання - внутрішньобудинкова система опалення, яка використовується для теплозабезпечення окремого багатоквартирного будинку; система децентралізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю від 1 до 3 Гкал/год., місцевих (розподільчих) теплових мереж; система помірно-централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю від 3 до 20 Гкал/год., магістральних та/або місцевих (розподільчих) теплових мереж; система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання.

Крім того, відповідно до зазначеної статті теплоносієм є рідка або газоподібна речовина, що циркулює у трубах або каналах і передає теплову енергію в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках.

Тобто теплова енергія транспортується в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках - так звані теплові мережі, у тому числі магістральні, внутрішньоквартальні, розподільчі теплові мережі.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №920/50/18.

Теплова енергія не є вантажем - продукцією виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, яка переміщається залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також трубопроводами.

Транспортування теплової енергії не є перевезенням вантажу, відповідно до ст.306 ГК України, транспортування теплової енергії являє собою передачу цієї енергії у формі циркуляції теплоносія в теплових мережах.

Правовідносини щодо транспортування теплової енергії регулюється спеціальним Законом України «Про теплопостачання».

Верховний Суд у постанові від 27.08.2020 у справі №920/50/18 погодився з позицією суду апеляційної інстанції про те, що теплова енергія (теплоносій) не є вантажем (продукцією виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання), а тому і транспортування теплоносія не є перевезенням вантажу, крім того теплова енергія поставляється тепловими мережами, які не є трубопровідним транспортом.

Крім того Верховний Суд у постанові від 27.08.2020 у справі №920/50/18, предметом позову, в якій є визнання укладеним між ТОВ «Сумитеплоенерго» та АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» договору № 89 про надання послуг транспортування теплової енергії, вказав, що на спірні правовідносини не поширюються норми, якими врегульовано перевезення.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку про те, що предметом зарахування зустрічних вимог стали вимоги за договором про надання послуг транспортування теплової енергії № 89 від 07.12.2017, який не є договором перевезення вантажу, а тому до вимог за цим договором не можуть застосовуватися скорочені строки позовної давності, встановлені ст. 315 ГК України, як для відносин з перевезення вантажів.

Ця позиція врахована Верховним Судом 17.02.2022 під час вирішення справи №920/949/19 за позовом ТОВ «Сумитеплоенерго» до АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» про стягнення заборгованості за згаданим договором № 89 від 07.12.2017 (зокрема, за надання послуг з транспортування) та за зустрічним позовом останнього про стягнення збитків, завданих позивачем за первісним позовом неналежним виконанням згаданої угоди в частині транспортування теплової енергії, що призвело до її понаднормативних втрат.

Отже, відсутні підстави для визнання договору недійсним у зв`язку зі спливом строку позовної давності щодо всіх вимог ТОВ «Сумитеплоенерго», які були погашені шляхом проведення відповідного зарахування.

Інші доводи сторін суд відхиляє, оскільки вони не впливають на встановлені судом обставини.

Також суд вважає необґрунтованим клопотання клопотання АТ «Сумське НВО» про відступлення від висновків Верховного Суду, оскільки такого права суду першої інстанції не надано процесуальним законом, справи №920/50/18 та №920/949/19 безпосередньо пов`язані зі справою, що розглядається, а висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27.08.2020 та від 17.02.2022 у згаданих справах, є обов`язковими для місцевого господарського суду під час вирішення цього спору.

Згідно з частинами 2-3 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частин 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне рішення складено 22.08.2022.

Суддя В.В. Яковенко