ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2022 р. Справа №462/3169/18 Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Костерева О.А.

розглянув апеляційну скаргу Дебранської Наталії Володимирівни б/н від 24.05.2022 (вх. ЗАГС. №01-05/1133/22 від 26.05.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 02.05.2022 (повний текст складено 12.05.2022, суддя Мазовіта А.Б.)

у справі № 462/3169/18

за позовом Дебранської Наталії Володимирівни

до відповідача Земляк Ольги Анатоліївни

про стягнення 52 275,30 євро заборгованості та 50 000 грн. моральної шкоди,

за участю представників сторін:

від позивача - Дебранська Н.В.

від відповідача - Мартиневич Ю.О.

30.05.2018 на розгляд Залізничного районного суду м. Львова надійшла позовна заява Дебранської Наталії Володимирівни до Земляк Ольги Анатоліївни про стягнення 52275,30 євро заборгованості та 50000 грн моральної шкоди.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.10.2020 у справі №462/3169/18 позов було задоволено частково, стягнуто з Земляк Ольги Анатоліївни на користь Дебранської Наталії Володимирівни 45456,21 євро, 6819,09 євро 3% річних, стягнуто з Земляк Ольги Анатоліївни в дохід держави 11140,60 грн судового збору, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 03.08.2021 у справі № 462/3169/18 рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2019 скасовано, провадження у справі за позовом Дебранської Наталії Володимирівни до Земляк Ольги Анатоліївни про стягнення боргу закрито. Ухвалюючи вказану постанову про закриття провадження, Львівський апеляційний суд встановив, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент укладення спірного договору Дебранська Наталія Володимирівна (з 29.12.1995 по 28.12.2016) та Земляк О.А. (з 04.08.1994 по 06.07.2020) були зареєстровані як фізичні особи-підприємці, а тому справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Такий спір належить до юрисдикції Господарського суду Львівської області.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 14.09.2021 справу №462/3169/18 направлено до Господарського суду Львівської області за встановленою юрисдикцією.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 09.09.2014 між позивачкою та відповідачкою було укладено договір, на виконання умов якого відповідачці згідно накладних було передано у власність товар загальною вартістю 47000,00 євро. Однак, відповідачка свої зобов`язання щодо оплати вартості товару до 09.09.2016 виконала частково, на дату звернення до суду заборгованість становить 45456,21 євро. За порушення строків оплати вартості послуг відповідачці нараховано 6819,09 євро 3% річних та моральної шкоди на суму 50000,00 грн. Таким чином, позивачка просила суд стягнути з відповідачки на користь позивачки заборгованість у розмірі 52275,30 євро та 50000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.05.2022 у справі № 462/3169/18 у задоволенні позову відмовлено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України виникнення між сторонами договірних відносин на підставі договору купівлі-продажу, разом з тим судом з`ясовано, що в матеріалах справи відсутні первинні документи щодо господарської операції, а подана позивачкою накладна не є оригіналом та складається з 4-х аркушів, які між собою не скріплені (не прошиті).

Судом не було взято до уваги покази свідків у зв`язку з тим, що в силу положень ч. 2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Свідчення осіб (свідків) щодо того, що вони були присутні під час передачі позивачкою відповідачці товару, повинні бути відображені у первинних документах сторін.

Враховуючи, що позивачкою не підтверджено належними та допустимими доказами наявність заборгованості відповідачки перед позивачкою у розмірі 45456,21 євро, безпідставним є нарахування на вищевказану суму 3% річних. Аналогічно не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідачки моральної шкоди, оскільки позивачкою не представлено доказів, які б доводили заподіяння шкоди іміджу останньої, приниження її ділової репутації, а тому передбачене законодавством відшкодування моральної шкоди не може бути засобом для безпідставного збагачення.

Не погодившись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку та просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 02.05.2022 у справі № 462/3169/18 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги скаржник покликається на наступне:

1) в рішенні суду покликання на пункт 4.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністества фінансів України від 24.05.1995 № 88 (в редакції, яка діяла на дату складення накладної) вважає недоречним, так як на думку скаржника, двічі проведені експертизи, складені за результатами яких висновки свідчать, що договір написаний одним почерком, виправлень помилки немає, стертого немає, закресленого немає. За висновками двох експертиз підроблення підпису сторін у договорі немає, написано чорною ручкою різних виробників;

2) скаржник стверджує, що відповідач фактично визнав факт укладення договору між позивачем про що свідчать накладні реалізованого товару та часткове виконання умов договору;

3) скаржниця не погоджується з висновком суду про необґрунтованість позивачкою факту не подачі оригіналу накладної на передачу товару протягом усього періоду розгляду справи;

4) вважає хибним відмову судом у виплаті моральної шкоди та не взяття до уваги показів свідків.

Процесуальний хід розгляду справи відображений в ухвалах Західного апеляційного господарського суду від 31.05.2022, від 13.06.2022 та від 30.06.2022.

В дане судове засідання, прибула особисто позивачка, яка доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, Львівським апеляційним судом у постанові від 03.08.2021 у справі № 462/3169/18 встановлено, що Дебранська Наталія Володимирівна (далі Дебранська Н.В. ) з 29.12.1995 по 28.12.2016 та Земляк Ольга Анатоліївна (далі Земляк О.А. ) з 04.08.1994 по 06.07.2020 були зареєстровані як фізичні особи-підприємці.

Як стверджує позивачка, 09.09.2014 між нею та Земляк О.А. (відповідачкою) було укладено письмовий договір, відповідно до умов якого позивачка передала під реалізацію відповідачці товар згідно накладних на суму 47000,00 євро, а відповідачка зобов`язувалась щотижня до 09.09.2016 здійснити розрахунок за проданий товар.

Як доказ, до матеріалів справи позивачкою долучено копію накладної, в якій зазначено перелік товару, кількість та його вартість. Загальна вартість товару у вказаній накладній зазначена в сумі 47002,00 євро.

В матеріалах справи наявні дві проведені судово-почеркознавчі експертизи за результатами яких зроблено наступні висновки:

1) Відповідно до висновку експерта Львівського НДІ судових експертиз №6691 від 14.01.2020 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, підпис від імені Земляк О.А. , розташований між рукописними записами «ФОП» та « О.А.Земляк » у нижньому правому куті цього ж договору від 09.09.2014, укладеного між Дебранською Н.В. та ФОП Земляк О.А., виконаний Земляк О.А . Рукописні тексти договору від 09.09.2014, укладеного між Дебранською Н.В. та ФОП Земляк О.А. (крім рукописного запису «О.А.Земляк» у нижньому правому куті цього договору) виконані Дебранською Н.В. Рукописний запис «О.А.Земляк» у нижньому правому куті договору від 09.09.2014, укладеного між Добранською Н.В. та ФОП Земляк О.А., виконаний Земляк О.А.

2) Відповідно до висновку експерта Львівського НДІ судових експертиз №6760 від 31.01.2020 за результатами проведення судово-технічної експертизи, вирішити питання ухвали суду «Чи виконаний рукописний текст договору від 09.09.2016 року в один період часу» у Львівському науково-дослідному інституті судових експертиз немає можливості в зв`язку з відсутністю атестованої методики. Однак, у даному висновку зазначено, що в основному тексті договору від 09.09.2014 мають місце дописки окремих рукописних текстів іншими пишучими приладами, а саме: рядок 2-3 «до 9 вересня 2016 р складений для 2-х сторін»; рядки 12, 23, 25-29 «на суму: 47 000 Є (сорок сім тисяч євро)», «і за залишки», рядки «на 5% < гуртових цін на суму на суму 47 000 Є (сорок сім тисяч євро), а ФОП Земляк О.А. отримала і зобов`язалася до 09.09.16 розрахуватися за проданий і непроданий (якщо буде!) товар і лише тоді сторони підписали договір додаємо»; рядок 37 «ФОП»; рядок 37 «підпис від імені Земляк О.А та запис О.А. Земляк»; рядок 38 «свід №533676»

З долучених до матеріалів справи заяв свідків вбачається, що свідок ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_6 ствердили, що вони були присутні під час узгодження та підписання сторонами договору від 09.09.2014, а також передачі товару відповідачці за цим договором.

Як ствердила позивачка, відповідачка за отриманий товар розрахувалася не в повному обсязі, за нею обліковується заборгованість у розмірі 45456,21 євро.

Зважаючи на несплату заборгованості, позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідачки 45456,21 євро боргу, 6819,09 євро 3% річних, 50000,00 моральної шкоди.

Відтак, для стягнення з відповідачки коштів, які заявлені позивачкою, суду слід з`ясувати наявність чи відсутність виникнення між сторонами договірних відносин та факт передачі товару та, як стверджує позивачка, часткову оплату відповідачкою за реалізований товар.

Частинами 1, 3 статті 181 ГК України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до частини 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Сторони є вільними в укладенні договору, а також у визначенні форми договору (усна чи письмова), що підтверджується ст. 218 ЦК України, яка передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися, в тому числі, письмовими доказами.

Як ствердила позивачка, матеріалами, які підтверджують волю сторін на встановлення правовідносин, є укладений сторонами 09.09.2014 договір та накладна про передачу відповідачці товару на суму 47002,00 євро.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 5 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно п.п. 1, 2 частини 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивачкою на підтвердження факту існування договірних відносини між сторонами долучено до матеріалів справи договір від 09.09.2014, який, як зазначає відповідачка, вона не підписувала.

Як вбачається із висновку експерта №6691 від 14.01.2020, рукописний текст договору від 09.09.2014 виконано Дебранською Н.В. , лише підпис та запис Земляк О.А. виконано Земляк Ольгою Анатоліївною .

Водночас, висновком експерта №6760 від 31.01.2020 встановлено, що в текст договору вносилися дописування окремих рукописних текстів іншим пишучим приладдям, зокрема підпис від імені Земляк О.А. , а також умови щодо вартості переданого товару, строків оплати вартості товару. В який період часу такі дописування вносилися, експертом не встановлено через відсутність відповідної методики.

В підтвердження факту укладення договору позивачка посилалася на свідчення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які у своїх заявах зазначили, що були присутні під час узгодження та підписання сторонами договору від 09.09.2014.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України рішення суду щодо факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Позивачка також зазначала, що відповідачка частково виконала свої зобов`язання за договором від 09.09.2014 - частково сплатила борг. Проте, жодних доказів на підтвердження часткової сплати боргу позивачкою не було надано.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б однозначно підтверджували факт існування договірних відносин між сторонами на тих умовах, які викладені у договорі від 09.09.2014.

Як зазначалося вище, умовами договору, на який посилається позивачка, було передбачено передачу товару згідно накладних, натомість позивачка покликається лише на одну накладну копія якої знаходиться в матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно до ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 55 ГК України громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці є суб`єктами господарювання.

Відповідно до ч. 8 ст. 19 ГК України усі суб`єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов`язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Слід зазначити, що відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Згідно п. 1.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (в редакції, яка діяла на дату складення накладної), Положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Відповідно до п. 2.1. Положення, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Пунктом 2.2. Положення встановлено, що первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2.4. Положення).

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (п. 2.5. Положення).

Згідно п. 2.6. Положення фізичні та юридичні особи, які беруть участь у здійсненні операцій, пов`язаних з прийомом і видачею грошових коштів, цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об`єктів майна, забезпечуються підприємством, установою, що виконує ці операції, копіями первинних документів про таку операцію.

Відповідно до п. 2.14. Положення, відповідальність за своєчасне і якісне складання документів, передачу їх у встановлені графіком документообороту терміни для відображення у бухгалтерському обліку, за достовірність даних, наведених у документах, несуть особи, які склали і підписали ці документи.

Пунктом 2.15. Положення передбачено, що первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна ув`язка окремих показників.

Згідно п. 4.1. Положення у тексті та цифрових даних первинних документів, облікових регістрів і звітів підчистки і необумовлені виправлення не допускаються.

Відповідно до п. 4.2. Положення, помилки в первинних документах, облікових регістрах і звітах, що створені ручним способом, виправляються коректурним способом, тобто неправильний текст або цифри закреслюються і над закресленим надписується правильний текст або цифри. Закреслення здійснюється однією рискою так, щоб можна було прочитати виправлене.

Виправлення помилки повинно бути обумовлено надписом «виправлено» та підтверджено підписами осіб, що підписали цей документ, із зазначенням дати виправлення (п. 4.4. Положення).

Відтак, твердження скаржника, що судом першої інстанції недоречно здійснено покликання на п. 4.4. Положення, оскільки, двічі проведені експертизи за результатами яких складено висновки свідчать, що договір написаний одним почерком, виправлень помилки немає, стертого немає, закресленого немає, є помилковим, так як у висновку експерта чітко зазначено, що в текст договору вносилися дописування окремих рукописних текстів іншими пишучим приладдям, зокрема підпис від імені Земляк О.А. , а також умови щодо вартості переданого товару, строків оплати вартості товару.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Згідно п. 2.16. Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Отже, документ не може вважатися первинним документом якщо він не містить достатньої інформації про господарську операцію або взагалі не містить такої. Саме первинні документи, які фіксують факти здійснення господарської операції та містять усі необхідні реквізити, є підставою для обліку господарських операцій. Тобто без наявності первинного документу бухгалтер не має права відображати господарську операцію в обліку.

Згідно ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Щодо накладної, копія якої долучена позичкою на підтвердження факту передачі товару відповідачці, судова колегія зазначає, що у ній зазначено дати - 29.09.2014, а також серпень - вересень 2014, що унеможливлює ідентифікацію такої накладної за конкретною датою здійснення господарської операції. В графах «Здав» та «Прийняв» проставлено лише підписи, відсутнє зазначення прізвища осіб, які відповідальні за здійснення господарської операції. Також, в графах 59, 86, 104, 138, між 163 та 164, 177, 200, 254, 255, 270, 291 накладної є закреслення та виправлення. Вказана накладна виготовлена на чотирьох аркушах паперу, проте, вона не відповідає ознакам єдиного документу (не містить слідів прошивання та нумерації сторінок), у зв`язку із чим будь-яку інформацію у такій накладній можна змінювати зацікавленою особою.

Враховуючи наведене, накладна оформлена з порушенням п. 2.4. Положення та ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (не містить усіх необхідних реквізитів), із виправленнями, які не здійснені у визначений спосіб.

Судова колегія вважає правомірним неприйняття господарським судом показів свідків у зв`язку з тим, що в силу положень ч. 2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Свідчення свідків проте, що вони були присутні під час передачі позивачкою відповідачці товару, повинні були бути відображенні у первинних документах сторін, однак, з договору та копії накладних такого не вбачається. Разом з тим, як уже було зазначено вище, оригінал накладної на передачу відповідачці товару в матеріалах справи відсутній.

Слід зазначити, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 ГПК України). Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до приписів ст.91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Зважаючи на наведене, факти відсутності договірних відносин та передачі товару є встановленими, з огляду на більшу імовірність доказів, які такі факти встановлюють.

Щодо тверджень скаржниці, що відповідачка фактично визнала факт укладення договору між ними, про що свідчать накладні реалізованого товару та часткове виконання умов договору, судова колегія такі до уваги не приймає, так як дослідивши долучені позивачкою копії накладних вбачається, що не всі накладні містять дату, в них зазначено окрім меблів інші товари (скатерть, плащ, коврик рез. і т. д.), які є явно не меблями.

Разом з тим, у накладних зазначено директора та головного бухгалтера, однак, як стверджує позивачка на момент виникнення спірних правовідносин вона із відповідачкою перебували на спрощеній системі оподаткування. В графі «Здав» та «Прийняв» проставлено лише підписи, відсутнє зазначення прізвища осіб, які відповідальні за здійснення господарської операції.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, судова колегія дійшла висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачці товару на суму 47 000,00 євро позивачкою не долучено. Водночас, відповідачкою заперечується як факт укладення договору, так і факт отримання товару на вищевказану суму та факт оформлення первинних документів на таку суму.

Щодо заявлених позивачкою до стягнення 6819,09 євро 3% річних, які останнім нараховано відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, слід зазначити наступне:

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що судом встановлено, відсутність заборгованості відповідачки перед позивачкою у розмірі 45 456,21 євро, безпідставним є нарахування на вищевказану суму 3% річних.

Також, не підлягає до задоволення вимога позивачки про стягнення моральної шкоди в сумі 50000,00 грн, оскільки відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Позивачкою не представлено доказів, які б доводили заподіяння шкоди іміджу позивачки, приниження її ділової репутації, не обґрунтовано доказами розмір заподіяння моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. Позивачка з клопотаннями про витребування таких доказів до суду не зверталася.

Таким чином, в задоволенні вимоги про стягнення 50000,00 грн моральної шкоди правомірно відмовлено.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 02.05.2022 у справі № 462/3169/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Дебранської Наталії Володимирівни - без задоволення.

Судові витрати покласти на скаржника.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 15.08.2022.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік