РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.08.2022Справа № 910/3724/20

За позовом Фермерського господарства "Сузір`я"

до Державного підприємства "Конярство України"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України

про стягнення заборгованості в розмірі 113.493,51 грн. в межах справи № 910/21682/15

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача не з`явились,

від відповідача Вініченко В.В.

В судовому засіданні приймали участь: Лиховид О.С. - представник Прокуратури України, Колода Є.Г. - представник Міністерства економіки України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні судді Чеберяка П.П. перебуває справа № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2021 у справі № 910/3724/20 відмовлено в задоволені позову.

Постановою Верховного суду 27.04.2022 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2021, а справу передано до Господарського суду міста Києва на новий розгляд в іншому складі суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 призначено підготовче засідання на 16.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.07.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2022 відкладено розгляд справи на 04.08.2022.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

02.07.2017 між Фермерським господарством "Сузір`я" (Продавець, позивач) та Державним підприємством "Конярство України" в особі Філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" (Покупець, відповідач) був укладений Договір купівлі-продажу № 2-2019.

Відповідно до п. 1.1. даного договору Продавець зобов`язується передати належний йому товар у власність Покупцеві, а Покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах Договору.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору, ним було передано у власність Відповідача товар, а саме: горох у кількості 30,06 тон, за ціною 4.900 грн. в тому числі ПДВ, за одну тону, на загальну суму 147.293,88 грн., що підтверджується видатковою накладною № 43 від 03.07.2019.

Відповідачу було виставлено рахунок на оплату № 46 від 03.07.2019.

Відповідно до пункту 2.3. Договору - оплата згідно рахунку має бути перерахована Продавцю протягом 5 банківських днів з моменту відвантаження товару.

Однак, в порушення зазначених вище умов Договору, відповідач взяті на себе зобов`язання виконав лише частково, на суму 57.293,88 грн.

Таким чином, як стверджує позивач, заборгованість відповідача за основним боргом складає 90.000,00 грн.

Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу № 2-2019 від 02.07.2019 в загальному розмірі 113.493,51 грн., з яких: 90.000,00 грн. основний борг, 2.407,35 грн. три відсотки річних та 21.086,16 грн. пеня.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про неможливість її задоволення, у зв`язку з її не обґрунтованістю та просив суд відмовити в її задоволенні та застосувати строк позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Укладений між Позивачем та Відповідачем Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), як це визначено ст. 610 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що виконав свої договірні зобов`язання у повному обсязі, здійснивши поставку товару Відповідачу, а відповідач, порушив умови Договору, не здійснивши повну оплату за поставку товару у визначений сторонами строк.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Однак, суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достатніми та вірогідними доказами обставину поставки саме ДП "Конярство України" товару, вартість (ціну) якого позивач просить стягнути з ДП "Конярство України" за Договором купівлі-продажу, у зв`язку з наступним.

За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Спір між сторонами виник у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором поставки товару, регулювання правовідносин за яким здійснюється на підставі норм § 3 глави 54 ЦК України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до частини першої статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною першою, другою статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Тлумачення наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У даних правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару корелює обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.

Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 664 ЦК України встановлює момент виконання обов`язку продавця передати товар, зокрема, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Пунктом 2.3. Договору купівлі-продажу встановлено, що оплата перераховується протягом п`яти банківських днів з моменту відвантаження товару.

Тобто для виникнення в ДП "Конярство України" обов?язку з оплати товару, необхідним є доведення ФГ "Сузір?я" належними, допустимими, достатніми та вірогідними доказами обставину поставки ДП "Конярство України" товару, вартість (ціну) якого ФГ "Сузір?я" просить стягнути з ДП "Конярство України" за Договором купівлі-продажу.

Таким доказом є, зокрема, видаткова накладна від 03.07.2019 № 43.

Проте, суд, не вважає вказану видаткову накладну належними, допустимим, достатнім та вірогідним доказом, який доводить обставину поставки ФГ "Сузір?я" саме ДП "Конярство України" товару, вартість (ціну) якого ФГ "Сузір?я" просить стягнути з ДП "Конярство України" за Договором купівлі-продажу.

Так, у копії видаткової накладної від 03.07.2019 № 43, яка надана ФГ "Сузір?я", не зазначено особу, підпис якої міститься в графі "Отримав", не вказано підстави здійснення представництва уповноваженої особи. Вказана видаткова накладна містить відтиск печатки з ідентифікаційним кодом Філії "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України".

Тобто єдиною "пов?язуючою" з ДП "Конярство України" обставиною у видатковій накладній є печатка Філії "Запорізький кінний завод № 86".

Проте, вказана обставина не може з достатньою долею вірогідності свідчити про поставку товару на суму 147.293,88 грн. саме ДП "Конярство України".

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10.11.2020 у справі № 910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

За змістом частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній станом на 03.07.2019), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (в редакції чинній на 03.07.2019) (далі - Положення № 88) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення № 88, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5 Положення № 88).

У частині 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказано про те, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати певні обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України, до яких (обов?зкових реквізитів) відносяться, зокрема: (1) посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; (2) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як було зазначено вище, видаткова накладна від 03.07.2019 № 43 не містить таких обов`язкових реквізитів, як зазначення посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення та даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2.5 Розділу 2 Положення № 88 повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи одержує товарно-матеріальні цінності підтверджується відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Отже, як відпуск товару, так і одержання товару можливі лише за наявності відповідного уповноваження на вчинення таких дій від керівника підприємства.

У видатковій накладній від 03.07.2019 № 43 відсутні не лише відомості щодо посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції, а й реквізити довіреності матеріально-відповідальної особи, а також відсутня копія такої довіреності на отримання товару, виданої саме ДП "Конярство України". Саме відсутність вказаних відомостей і позбавляє суд можливості взагалі ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції від імені ДП "Конярство України".

Відтиск печатки з ідентифікаційним кодом Філії "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України" як відокремленого підрозділу ДП "Конярство України" жодним чином не може свідчити про факт отримання товару саме відповідачем - ДП "Конярство України"

Достеменно встановити, хто саме підписав видаткову накладну від 03.07.2019 № 43 та на підставі якого документа і яка особа була уповноважена на її підписання від імені сторони правочину - ДП "Конярство України" та відповідно мала право на отримання товару від імені останнього, а також реквізитів даного документа взагалі не вбачається можливим, що позбавляє вказаний документ статусу такого, що може підтвердити факт здійснення господарської операції між ФГ "Сузір?я" та ДП "Конярство України" і фактично свідчить лише про можливу передачу товару неідентифікованій особі, а не ДП "Конярство України".

Частиною 2 статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 статті 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з частинами 1, 4 статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності.

Діяльність Філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" регулює Положення, затверджене наказом Державного підприємства "Конярство України" від 08.06.2011 № 4 та погоджене Міністерством аграрної політики та продовольства України (далі - Положення про філію).

Положенням про філію передбачено, що координацію діяльності філії, контроль за дотриманням цього Положення та ефективністю використання і збереження закріпленого за філією майна здійснює Державне підприємство "Конярство України" (пункт 1.2).

Філія не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом ДП "Конярство України" (пункт 4.1).

У відносинах з державними органами і суб`єктами господарської діяльності філія виступає як представник ДП "Конярство України" і діє у межах, наданих законами України та цими положеннями повноважень (пункт 4.3).

Філія має власну печатку з ідентифікаційним кодом, рахунки в банках тощо (пункт 4.5).

За змістом пункту 7.1 Положення філія має право:

- користуватися майном, закріпленим за нею ДП "Конярство України", для здійснення своєї господарської діяльності;

- від імені ДП "Конярство України" вступати у правовідносини, набувати майнових прав і немайнових прав та нести зобов`язання в порядку, передбаченому цим положенням та чинним законодавством України;

- видавати накази та інші розпорядчі документи з питань діяльності філії, що не суперечать чинному законодавству України та цим положенням;

- планувати, організовувати і здійснювати усі види діяльності, не забороненої чинним законодавством України, виходячи із відповідних планів і програм ДП "Конярство України".

Філія зобов`язана дотримуватись вимог чинного законодавства України та умов цього Положення (пункт 7.2.1).

Філія зобов`язана здійснювати контроль за належним виконанням контрагентами діючих правочинів та негайно (протягом 24 годин) інформувати ДП "Конярство України" про невиконання вимог правочинів та/або незаконні дій фізичних та юридичних осіб (пункт 7.2.3).

Для здійснення оперативного управління (керівництва) справами філії призначається керівник Філії (пунктом 8.1).

Повноваження керівника філії визначаються трудовим контрактом та довіреністю, виданою ДП "Конярство України" (пункт 8.4).

Керівник філії укладає від імені ДП "Конярство України" господарські, цивільно-правові договори в межах сум, передбачених трудовим контрактом та довіреністю (пункт 8.6.10).

Отже, за змістом Положення про філію Філія "Запорізький кінний завод № 86" має право від імені ДП "Конярство України" вступати у правовідносини, набувати майнових прав і немайнових прав та нести зобов`язання в порядку, передбаченому цим положенням та чинним законодавством України, а керівник філії - укладати від імені ДП "Конярство України" господарські, цивільно-правові договори в межах сум, передбачених трудовим контрактом та довіреністю.

Статтею 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відтак, у довіреності чітко визначається перелік юридичних дій, які має право вчиняти повірений, який є вичерпний та відповідні обмеження на вчинення таких дій.

ФГ "Сузір?я" до матеріалів справи долучено копію довіреності № 259 від 24.01.2019, якою керівник Філії "Запорізький кінний завод № 86" Узунов Є. І. був уповноважений на укладення цивільно-правових угод та договорів, які стосувалися товарів і робіт на суму до 100.000,00 грн. без попереднього погодження з ДП "Конярство України", а якщо вартість єдиноразової операції з одним контрагентом перевищувала суму 100.000,00 грн., то укладення такого договору повинно було відбуватися лише за обов`язкового попереднього письмового погодження з ДП "Конярство України". Тобто ФГ "Сузір?я" було відомо про існуючі обмеження повноважень Узунова Є. І. на укладення Договору купівлі-продажу на суму, що перевищує 100.000, 00 грн.

Аналогічні за змістом обмеження (щодо попереднього погодження з ДП "Конярство України" укладення договорів та проведення операцій на суму, що перевищує 100.000, 00 грн.) встановлені й пунктах 2.4.10, 2.4.17 контракту з керівником Філії "Запорізький кінний завод № 86" від 24.01.2019, який міститься в матеріалах справи.

Сума, нібито, поставки товару за видатковою накладною № 43 від 03.07.2019 складає 147.293,88 грн.

Тому повноваження щодо вчинення дій з прийняття зобов`язань з поставки та прийняття товару на таку суму (147293,88 грн.), якщо такі дії вчиняються, до прикладу, керівником Філії, повинні були бути попередньо погоджені ДП "Конярство України".

Водночас, матеріали справи не містять доказів погодження ДП "Конярство України" на укладення керівником філії "Запорізький кінний завод № 86" Узуновим Є. І. Договору купівлі-продажу та вчинення ним дій з прийняття товару за Договором купівлі-продажу на суму 147293,88 грн.

Також матеріали справи не містять доказів того, що саме Узунов Є. І. підписав видаткову накладну № 43 від 03.07.2019.

Сама по собі наявність печатки Філії на видатковій накладній № 43 від 03.07.2019, за наведених вище обставин, які свідчать про обмеження повноважень Філії та її керівника на вчинення дій від імені ДП "Конярство України", не є свідчення наявності волі уповноваженої ДП "Конярство України" особи на прийняття товару за видатковою накладною № 43 від 03.07.2019.

Також слід звернути увагу на те, що з видаткової накладної № 43 від 05.07.2019 неможливо встановити зміст самої господарської операції, зокрема, неможливо ідентифікувати товар, оскільки вказано лише назву "горох", однак що саме за горох (назва, сорт, клас) не відомо, якісних характеристик, за якими можна ідентифікувати саме цей товар ніде не зазначено.

Щодо відсутності доказів реального руху товару, суд зазначає наступне.

Верховним Судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19 зауважено, що необхідно враховувати, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

У пункті 33 постанови Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

У постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

Фактом підтвердження господарської операції за спірним договором згідно з узгодженими сторонами умовами є первинні документи, а не податкові декларації, які підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції підприємства, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції (пункт 44 постанови Верховного Суду від 28.08.2020 у справі № 922/2081/19).

У постанові Верховного Суду від 27.04.2022 у цій справі № 910/3724/20, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, зауважено на необхідності дослідження питання наявності або відсутності реального руху товару, зокрема, обставин здійснення перевезення товару, обставини зберігання та використання такого товару у господарській діяльності покупця, тобто ДП "Конярство України".

Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Отже, складена у випадках, передбачених законодавством, товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів та є одним із документальних свідчень реальності здійснення господарської операції з поставки товарів.

Водночас, що матеріали справи не містять доказів перевезення та доставки товару, зазначеного у видатковій накладній № 43 від 05.07.2019.

Так само матеріали справи не містять доказів зберігання та використання товару, зазначеного у видатковій накладній № 43 від 05.07.2019, у господарській діяльності ДП "Конярство України".

Тобто матеріали справи не містять доказів реального руху товару, зазначеного у видатковій накладній № 43 від 05.07.2019: здійснення перевезення, зберігання та використання такого товару у господарській діяльності ДП "Конярство України".

Щодо податкової накладної, суд зазначає наступне.

Сама по собі податкова накладна № 12 від 03.07.2019 не є доказом поставки товару та не свідчить про його реальних рух, як активу. Вказане також підтверджується наступним.

Згідно з пунктом 201.10. статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до вимог пункту 1 "Порядку заповнення податкової накладної", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 р. № 1307 "Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної" (далі - Порядок № 1307) податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку у контролюючому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника ПДВ. Якщо не зареєстровані платниками ПДВ філії та інші структурні підрозділи платника податку самостійно здійснюють постачання товарів/послуг та проводять розрахунки з постачальниками/споживачами, то зареєстрований платник податку, до складу якого входять такі структурні підрозділи, може делегувати філії або структурному підрозділу право складання податкових накладних. У разі постачання товарів/послуг філії (структурному підрозділу) платника податку при складанні податкової накладної у графі "Отримувач (покупець)" спочатку зазначається найменування головного підприємства, зареєстрованого як платник ПДВ, та через кому - найменування такої філії (структурного підрозділу), яка (який) фактично є від імені головного підприємства (покупця) стороною договору.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 1307 у разі постачання товарів/послуг філії (структурному підрозділу) платника податку, яка фактично є від імені головного підприємства (покупця) стороною договору, при складанні податкової накладної у рядку "Номер філії отримувача (покупця)" зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу).

Таким чином, Порядком № 1307 чітко визначено порядок заповнення у графах податкової накладної реквізитів отримувача (покупця) товарів/послуг для філій.

В постанові Верховного Суду від 31.01.2020 у справі № 520/10953/18 зазначено, зокрема, таке: "у податковому обліку з податку на додану вартість операції з придбання товарів (послуг) та суми податкового кредиту за такими операціями повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. Податковий кредит має бути обов`язково підтверджений податковою накладною. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та/або його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності. В силу викладеного, будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.".

Таким чином, лише достовірний документ породжує юридичні наслідки. Скористатися перевагами норми пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України може лише фактичний покупець товарів чи послуг, а не просто особа, зазначена в податковій накладній, яка при цьому жодних товарів чи послуг від наведеного в податковій накладній постачальника не отримувала. Якщо податкова накладна містить недостовірну інформацію, зокрема, складена без фактичного здійснення господарської операції, така накладна не створює жодних правових наслідків, у тому числі передбачених пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.

Вище було зазначено про те, що товар за Договором купівлі-продажу ДП "Конярство України" не отримувало. Жодні належні та допустимі докази факту отримання товару за Договором купівлі-продажу саме юридичною особою ДП "Конярство України" в матеріалах справи відсутні.

Щодо схвалення правочину, суд зазначає наступне.

Що стосується доводів ФГ "Сузір?я" про наступне схвалення ДП "Конярство України" правочину, то слід зауважити на помилковості таких тверджень.

Стаття 241 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень. Зокрема, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 ЦК України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 ЦК України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/19179/17.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 зі справи № 904/2178/18).

При цьому, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 911/604/19, від 04.03.2021 у справі № 905/1132/20, від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16).

ФГ "Сузір?я" вважає, що прийняття товару Філією "Запорізький кінний завод № 86" (невідомо в чиїй особі) та часткова сплата вказаною Філією грошових коштів зі свого банківського рахунку є наступним схваленням такого Договору купівлі-продажу та дій щодо прийняття товару на спірну суму.

Водночас, у пункті 33 постанови Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 910/10699/21, постановах Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 910/28080/14 та Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №910/20790/17 міститься правовий висновок про те, що не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинено особою, яка і підписала спірну угоду за відсутності належних повноважень.

Згідно п. 4.5. Положення про філію "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України" Філія має власні рахунки банках, печатку, штамп.

Надані ФГ "Сузір?я" банківські виписки можуть свідчити лише про сплату Філією "Запорізький кінний завод № 86" грошових коштів зі свого (Філії) банківського рахунку особою, яка підписала з перевищенням повноважень Договір купівлі-продажу - керівником Філії Узуновим Є. І.

Якщо припустити те, що і видаткову накладну № 43 від 03.07.2019, яка скріплена печаткою Філії, а не ДП "Конярство України", підписав також керівник Філії "Запорізький кінний завод № 86" Узунов Є. І., то це свідчить про вчинення вказаною особою дій з перевищенням наданих йому повноважень.

Тобто і підписання платіжних доручень про сплату грошових коштів, і підписання видаткової накладної про прийняття товару вчинено з перевищенням повноважень однією й тією ж самою особою, яка підписала з перевищенням своїх повноважень і Договір купівлі-продажу.

Тому, з урахуванням положень статті 241 ЦК України та наведених вище правових позиці Верховного Суду, не можна вважати підписання керівником Філії з перевищенням повноважень видаткової накладної та платіжних документів доказами схвалення саме ДП "Конярство України" Договору купівлі-продажу та поставки товару за цим договором.

Таким чином, за відсутності доказів схвалення Договору купівлі-продажу та поставки товару саме уповноваженим органом (особою) ДП "Конярство України", дії зі сплати грошових коштів з рахунку філії, керівником якої й був Узунов Є. І., який розпоряджався таким рахунком і ця ж особа підписувала Договір купівлі-продажу, не можна вважати, що Договір купівлі-продажу та поставка товару були схвалені саме ДП "Конярство України".

Наведене спростовує доводи ФГ "Сузір?я" про наступне схвалення Договору купівлі-продажу та поставки товару.

Щодо обмеження повноважень представника, суд зазначає наступне.

У постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 26.02.2019 у справі № 925/1453/16, від 09.04.2019 у справі № 924/491/17, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 30.04.2020 у справі № 925/1147/18, Верховний Суд дійшов висновку, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

З урахуванням вищевказаного, вважаємо, що ФГ "Сузір`я" було обізнане або мало бути обізнане про наявність обмежень у керівника філії "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України" Узунова Є.І. на укладання договору купівлі-продажу № 2-2019 від 02.07.2019 року, предметом якого є поставка товару на суму, яка перевищує 100 тис. гривень без ПДВ, адже:

- статтею 95 ЦК України чітко визначено, що керівники філій призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності, в якій на підставі статті 1003 ЦК України чітко визначені юридичні дії, які має правої вчинити повірений, а стаття 68 Конституції України встановлює презумпцію знання законів для всіх без виключення суб`єктів (фізичних та юридичних осіб);

- преамбула договору купівлі-продажу № 2-2019 від 02.07.2019 року містить посилання на те, що керівник філії "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України" Узунов Є.І. діяв на підставі Положення про філію, пункти 8.2. - 8.4. та 8.6.10. якого чітко передбачають, що повноваження керівника Філії визначаються трудовим контрактом та довіреністю, виданою ДП "Конярство України" та керівник філії укладає від імені ДП "Конярство України" господарські, цивільно-правові договори в межах сум, передбачених трудовим контрактом та довіреністю, а довіреністю № 259 від 24.01.2019 року, на підставі якої діяв керівник філії встановлені обмеження щодо укладення договорів, предметом яких є товари на суму, яка перевищує 100 тис. гривень без ПДВ без наявності обов`язкового попереднього письмового погодження ДП "Конярство України".

Тому в цьому випадку положення ст. ст. 92, 241 ЦК України щодо відсутності юридичної сили обмежень повноважень представника юридичної особи, якщо інша особа не знала чи за всіма обставинами не могла знати про такі обмеження, застосовані бути не можуть, оскільки ФГ "Сузір`я" було обізнане або мало бути обізнане про наявність обмежень у керівника філії "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України" Узунова Є.І. на укладання договору купівлі-продажу № 2-2019 від 02.07.2019 року та вчинення дій, що пов?язані виконанням такого договору.

Також, суд бере до уваги, що сплата коштів була здійснена неуповноваженою особою (керівником Філії) і такі дії не були схвалені ДП "Конярство України", то в цьому випадку відсутня поведінка ДП "Конярство України", яка не відповідає його попереднім заявам або поведінці і для застосування доктрини "non concedit venire contra factum proprium" - "не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці" в цьому випадку немає жодних підстав.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст ухвали складено 15.08.2022.