РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2022Справа № 910/17365/21
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенерготехресурс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОГАЗ ТЕПЛО»

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО»,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватного підприємства «ГАРАНТ ЕНЕРГО М»

про стягнення 315 156, 82 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Стороженко Г.П., Гофер І.О.;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи 1: не з`явився;

від третьої особи 2: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенерготехресурс» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАФТОГАЗ ТЕПЛО» (надалі - відповідач) про визнання стягнення суми грошових коштів у розмірі 317 407, 26 грн, з яких: 228 646, 43 грн основний борг, 41 156, 36 грн пеня, 15 005, 25 грн штраф, 24 890, 17 грн інфляційні втрати та 6 709, 05 грн 3% річних.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.20, 174, 193, 231 Господарського кодексу України, ст.11, 16, 202, 205, 549, 551, 624, 625, 642, 692 Цивільного кодексу України, що відповідачем, як управителем майна Новоярівської ТЕЦ спожито в листопаді 2019 року 39 915 кВт/г електричної енергії та в грудні 2019 року 66 731 кВт/г електричної енергії, що належить позивачу на загальну суму 228 646, 43 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2021 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

19.11.2021 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі, визнано справу малозначною та вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «УКРЕНЕРГО» (надалі - третя особа-1) та на стороні відповідача Приватне підприємство «ГАРАНТ ЕНЕРГО М» (надалі-третя особа-2).

13.12.2021 від третьої особи-1 надійшли письмові пояснення.

23.12.2021 від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів і пояснень до матеріалів справи та клопотання про проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2022 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенерготехресурс» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін залишено без розгляду, з підстав викладених в ухвалі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 розгляд справи № 910/17365/21 постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.03.2022.

Засідання призначене на 15.03.2022 не відбулося.

29.03.2022 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, а саме до 315 156, 82 грн, з яких: 228 646, 43 грн основний борг, 41 156, 36 грн пеня, 16 005, 25 грн штраф, 22 639, 73 грн інфляційні втрати та 6 709, 05 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та підготовче засідання призначено на 21.06.2022.

25.05.2022 від відповідача на виконання вимог ухвали суду надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

31.05.2022 від третьої особи-1 надійшли пояснення.

У підготовче засідання 21.06.2022 з`явився представник позивача, інші учасники справи в засідання не з`явились, про місце, дату та час засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Прокольною ухвалою суд прийняв до розгляду заяви позивача про зменшення позовних вимог та визначив ціну позову з її урахуванням.

Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.08.2022.

29.06.2022 від відповідача надійшов відзив на позов.

Представники позивача в судовому засіданні 09.08.2022 надали пояснення по суті позовних вимог, позов просили задовольнити. Представники відповідача та третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Протокольною ухвалою судом залишено без розгляду відзив відповідача, як такий, що поданий з пропуском встановленого судом строку.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд дійшов висновку, що неявка представників відповідача та третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 09.08.2022 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.08.2019 між позивачем (постачальник) та третьою особою-2 (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 14/09, відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб наступних об`єктів споживача Новояворівська ТЕЦ (ВП) управитель ПП «Гарант Енерго М», ПП «Гарант Енерго М» ( ПСЯ2,5), ПП «Гарант Енерго М» (ЦТП 1 -7), ПП «Гарант Енерго М» ЗРУ1, ПП «Гарант Енерго М» ЗРУ2, ПП «Гарант Енерго М» ПС Я12 (мех. май стерні), ПП «Гарант Енерго М» цех вуглекислоти (СО2), ЕІС-код точки обліку споживача: 62Z756, 62Z144, 62Z08Р, 62Z91J, 62Z75J, 62Z981, 62Z06X, 62Z97W, 62Z12B, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Додатком №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 30.08.2019 № 14/09 затверджено обсяги договірного споживання електричної енергії у 2019 році, які визначені лише на вересень 2019 року.

19.11.2019 між відповідачем та Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (надалі - АРМА, установник управління) укладено договір управління майном (активами), зареєстрованого в нотаріальному реєстрі за № 5181, за яким установник управління передав управителю майно належне Товариству з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство «Енергія-Новояворівськ», як єдиний майновий комплекс, у тому числі, але не виключно, рухоме та нерухоме майно в управління (т.3, а.с.138-153).

Листом від 20.11.2019 за вих.№126/160 відповідач повідомив позивача про те, що з 19.11.2019 набув статусу нового управителя майна Новоярівської ТЕЦ (ЕІС-точок обліку 62Z756, 62Z144, 62Z08Р, 62Z91J, 62Z75J, 62Z981, 62Z06X, 62Z97W, 62Z12B) (т.2, а.с.40).

Позивач зазначає, що він звертався до відповідача з листами в яких пропонував останньому, укласти додаткову угоду щодо зміни споживача за договором про постачання електричної енергії споживачу від 30.08.2019 № 14/09, а також направляв проект договору про постачання електричної енергії споживачу.

Однак договір між позивачем на відповідачем на постачання електричної енергії споживачу не укладався.

Як указує позивач в обґрунтування позову, у період з 19.11.2019 по 31.12.2019 відповідачем, як управителем майна Новоярівської ТЕЦ було спожито за точками обліку: 62Z756, 62Z144, 62Z08Р, 62Z91J, 62Z75J, 62Z981, 62Z06X, 62Z97W, 62Z12B електричну енергію обсягом 98 646 кВт/г, що була оплачена позивачем. А тому позивач зазначає, що відповідач має йому сплатити вартість спожитої електричної енергії, відповідно до затвердженого позивачем тарифу в розмірі 2, 317848 грн, з ПДВ за 1 кВт/г, в загальній сумі 228 646, 43 грн. Крім цього, в зв`язку з неоплатою спожитої електричної енергії позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 41 156, 36 грн пені, 16 005, 25 грн штрафу, 22 639, 73 грн інфляційних втрат і 6 709, 05 грн 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії". Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України "Про ринок електричної енергії" від 13.04.2017 № 2019-VIII (далі - Закон № 2019-VIII).

Згідно з п.14 ч.1 ст.4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, договір про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до ч.1-2 ст.56 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Відповідно до п. 3.1.1. Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії" (далі - ПРРЕЕ) постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником "останньої надії". Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника "останньої надії" визначаються у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до Законів України "Про ліцензування видів господарської діяльності», "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" та "Про ринок електричної енергії" Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕТР» (позивач) є постачальником електричної енергії споживачам на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, згідно з постановою НКРЕКП №1007 від 18.09.2018.

Частинами 1 - 6 ст.56 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Спір у даній справі виник, у зв`язку із не оплатою відповідачем спожитої електричної енергії за період з 19.11.2019-31.12.2019 загальною вартістю 228 646, 43 грн.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як убачається з матеріалів справи позивач у період з листопада по грудень 2019 року був постачальником електроенергії за точками комерційного обліку 62Z756, 62Z144, 62Z08Р, 62Z91J, 62Z75J, 62Z981, 62Z06X, 62Z97W, 62Z12B.

Відповідно до відомостей НЕК «Укренерго» (третя особа-1) системи ММS обсяг споживання електричної енергії по постачальнику ТОВ «ЛЕТР» (позивач) в області комерційного обліку ПП «ГАРАНТ ЕНЕРГО М» (третя особа-2) за листопад 2019 року склав 195 361 кВт/г, за грудень 2019 року 214 760 кВт/г.

Позивачем наведено в позовній заяві перелік кінцевих споживачів (54 споживача/замовника), адреси точок комерційного обліку, ЕІС-коди точок комерційного обліку та обсяги їх споживання в листопаді 2019 року всього обсягом 195 361 кВт/г за листопад 2019 року та 214 760 кВт/г за грудень 2019 року.

До позовної заяви надано акти прийому передачі за листопад 2019 року на загальний обсяг спожитої споживачами електроенергії 163 446 кВт/г (т.2, ас.160-201) та за грудень 2019 року на загальний обсяг спожитої споживачами електроенергії 148 029 кВт/г (т.2, а.с.215-258).

Позивач вказує, що звертався до відповідача та третьої особи-1 (як адміністратора комерційного обліку), з листами про коригування обсягів за листопад та грудень 2019 року, з метою коригування (зменшення) обсягів завантажених на платформу ММS даних про обсяги спожитої електричної енергії об`єктами відповідача, однак обсяги відкореговано не було.

Враховуючи зазначене позивач вказує, що саме відповідачем спожито за листопад 2019 року 31 915 кВт/г та за грудень 2019 року 66 731 кВт/г, тобто різниця між обсягами споживання усіх інших споживачів та завантаженими обсягами електроенергії (195 361 - 163 446 = 31 915 та 214 760- 148 029= 66 731).

Великою Палатою Верховного Суду наголошено на тому, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17).

Тобто, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, адже саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо обставин спірних правовідносин між ними.

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Так, частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно із ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За приписами ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем письмовий договір щодо постачання електричної енергії не укладався, сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору, а тому суд приходить до висновку, що електроенергія споживалась відповідачем без достатньої на те правової підстави.

Згідно з ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Відтак, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. Поряд з тим, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №906/1279/16, Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року по справі № 6-88цс13.

Відтак, з наведеного вбачається, що умовою застосування ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України повинна бути обов`язкова умова, яка унеможливлює повернення в натурі потерпілому безпідставно набуте майно, при цьому, у даній статті не зазначається про можливість одночасного повернення заявнику безпідставно набутого тайна так і відшкодування його вартості.

Як зазначено судом вище позивач вказує, що відповідачем спожито за листопад 2019 року 31 915 кВт/г та за грудень 2019 року 66 731 кВт/г, тобто різниця між обсягами споживання усіх інших споживачів та завантаженими обсягами електроенергії.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2020 по справі №911/2341/20 було стягнуто з ПП «ГАРАНТ ЕНЕРГО М» (третя особа-2 у даній справі), тобто підприємства, яке було управителем майна Новоярівської ТЕЦ в період з 01.11.2019 по 18.11.2019 та з яким у позивача було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 14/09 від 30.08.2019, стягнуто заборгованість за постачання електричної енергії в сумі 221 778, 64 грн по рахункам №711 від 11.12.2019 та №590 від 06.11.2019, позивач вказує в позові, що третьою особою в листопаді 2019 року спожито електричну енергію в обсязі 29 040 кВт/г.

Однак, у переліку споживачів якими споживалась у листопаді 2019 року електрична енергія, ПП «ГАРАНТ ЕНЕРГО М» відсутній, як і відсутні дані про споживання останнім електричної енергії, що була завантажена.

Наведене свідчить, що позивачем невірно здійснені розрахунки щодо обсягу спожитої електричної енергії, оскільки в розрахунку наданому позивачем взагалі відсутні відомості щодо споживання третьою особою (ПП «ГАРАНТ ЕНЕРГО М») електричної енергії в зазначений період.

Враховуюче викладене вище суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено, що саме відповідачем було спожито електроенергію в листопаді-грудні 2019 року в обсязі 98 646 кВт/г.

Також частиною 1 статті 1213 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У той же час, електрична енергія є товаром, який споживається в момент його отримання, а тому не може бути повернутий.

Згідно із ч. 2 ст. 1213 Цивільного кодексу України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Позивач при розрахунку вартості спожитої електричної енергії застосував при розрахунку тариф, що був погоджений у договорі про постачання електричної енергії споживачу №14/09 від 30.08.2019 (2, 317848 грн, з ПДВ за 1 кВт/г), що був укладений з третьою особою-2. Разом з тим, як зазначено судом вище договір між позивачем та відповідачем не укладався та тариф не погоджувався, а також відповідач не є правонаступником ПП «ГАРАНТ ЕНЕРГО М» (третьої особи-2), а тому на нього не можуть розповсюджуватися умови вказаного договору, зокрема, в частині тарифу.

При цьому, позивач зазначає, що ним було придбано електричну енергію для споживачів, а також повністю сплачено її вартість на підтвердження чого надає узагальнюючі бухгалтерські довідки №402 від 19.10.2021 і №400 від 19.10.2021 та листи ДП «Оператора Ринку» та НЕК «УКРЕНЕРГО» щодо відсутності заборгованості.

Відповідно до вказаних довідок позивачем закуповалась електрична енергія за різною ціною (1, 74431902 грн та 1, 47714698 грн за 1 кВт/г).

Із наданих позивачем документів вартість електричної енергії, яка, як зазначає позивач спожита відповідачем, встановити не можливо.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Стаття 79 Господарського процесуального кодексу України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували споживання відповідачем у період з 19.11.2019 по 31.12.2019 електричної енергії саме загальному в обсязі 98 646 кВт/г, як і не надано доказів, які б підтверджували, що вартість вказаної електричної енергії саме в сумі 228 646, 43 грн, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенерготехресурс».

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 23.08.2022.

Суддя Я.А.Карабань