РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.08.2022Справа № 910/19687/21
За позовом Державного підприємство "Харківське агрегатне конструкторське бюро"

до Державного підприємства " 410 завод ЦА"

про стягнення 1 228 792, 83 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Кучерявенко О.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Харківське агрегатне конструкторське бюро (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «410 завод ЦА» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 1 228 792, 83 грн, з яких: 1 167 048, 00 грн основний борг, 41 313, 50 грн інфляційні втрати та 20 431, 33 грн 3% річних.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.202, 205, 526, 530, 610, 612, 625, 692 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором №УМТЗ-20-167/1417 від 14.12.2020, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/19687/21, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.12.2021.

24.12.2021 від представника позивача на виконання вимог ухвали суду надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Засідання призначене на 28.12.2021 не відбулося, в зв`язку з перебуванням судді Карабань Я.А. у відпустці.

04.01.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просить зменшити розмір інфляційних збитків та 3% річних до 5-10 % та закрити провадження в частині стягнення основного боргу в сумі 300 000, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 26.01.2022.

10.01.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній підтверджує оплату відповідачем 300 000, 00 грн основного боргу, а також заперечує в частині посилань відповідача щодо наявності підстав для звільнення від відповідальності та зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

Підготовче засідання призначене на 26.01.2022 не відбулося, в зв`язку з перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 призначено підготовче засідання на 02.03.2022.

Засідання призначене на 02.03.2022 не відбулося. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2022 підготовче засідання призначено на 22.06.2022.

У підготовче засідання 21.06.2022 з`явився представник відповідача, представник позивача в засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольною ухвалою від 21.06.2022 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.08.2022.

08.08.2022 від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 18 336, 70 грн, докази понесення яких будуть надані до суду в порядку ч.8 ст.129 ГПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.08.2022 надав пояснення по суті позовних вимог, в задоволені позову просив відмовити. Представник позивача в засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд дійшов висновку, що неявка представника позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 09.08.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.12.2020 між відповідачем (покупець) та позивачем (продавець) укладено договір купівлі-продажу №УМТЗ-20-167/1417 (надалі - договір), відповідно до умов якого, продавець зобов`язується протягом дії договору поставити покупцю товари, зазначені в п.1.3. цього договору, а покупець - прийняти і оплати такі товари.

Поставка товарів здійснюється окремими партіями у рамках специфікацій, які є невід`ємною частиною цього договору (далі - специфікації) (п.1.2. договору).

Найменування товару: Насос плунжерний НР32. Код ДК 021:2015-34731000-0 (п.1.3. договору).

Відповідно до п.3.1. договору загальна ціна цього договору на момент його укладення складає 3 890 160, 00 грн.

Згідно із п.4.1. договору, розрахунки за товар проводяться покупцем наступним шляхом:

- авансовий платіж у розмірі 40% вартості товару за узгодженою сторонами специфікацією (п.1.2. договору), за рахунком продавця, протягом 10 календарних днів з дати його надання;

- остаточний розрахунок у розмірі 60% вартості виготовленої партії товару протягом 10 календарних днів з дати отримання повідомлення продавця про готовність її до відвантаження.

Відповідно до п.4.3. договору днем оплати товару вважається день надходження грошових коштів на банківський рахунок продавця.

У пунктах 5.5., 5.6. договору зазначено, що продавець здійснює поставку кожної партії товару з додаванням необхідної документації на товар (видаткова накладна, паспорт (сертифікат) якості виробника на товар). Право власності на товар, а також ризики випадкової втрати або пошкодження товару переходять від продавця до покупця в момент передачі товару на склад покупця за місцем постачанням з підписанням відповідних супровідних документів.

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2021, а в частині виконання зобов`язань - до повного їх виконання сторонами (п.10.1. договору).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 3 890 160, 00 грн, що підтверджується накладними №702 від 24.12.2020 на суму 1 296 720, 00 грн та №126 від 26.03.2021 на суму 2 593 440, 00 грн, які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень.

Також позивачем був виставлений відповідачу рахунок на оплату товару на загальну суму 3 890 160, 00 грн.

11.01.2021 позивачем за вих. №225-8/23 було направлену відповідачу повідомлення про готовність постання товару - 4-х насосів плунжерних НР32.

У свою чергу відповідачем несвоєчасно сплачено позивачу суму вартості отриманого товару та не в повному обсязі, лише в загальному розмірі 3 023 122, 00 грн, а саме: 23.12.2020 - 1 556 064, 00 грн, 26.03.2021 - 1 167 048, 00 грн і 28.12.2021- 300 000, 00 грн (тобто після відкриття провадження в даній справі), що підтверджується копіями виписок банку АТ «Ощадбанк» та платіжним дорученням №2488 від 28.12.2021.

24.03.2021 гарантійним листом за вих. №16.25-1005 відповідач повідомив позивача про те, що зобов`язується сплатити залишок заборгованості протягом 30 календарних днів з моменту постачання 4-х насосів НР32.

12.08.2021 відповідач звернувся до відповідача з претензією за вих.№225-8/959 щодо сплати заборгованості в сумі 1 324 664, 85 грн, у відповідь на яку відповідач направив лист за вих. №16.4-2984 від 17.08.2021 у якому зазначив, що планує погасити існуючу заборгованість до 30.09.2021.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки в частині повної та своєчасної оплати товару, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 1 167 048, 00 грн основного боргу, 41 313, 50 грн інфляційних втрат та 20 431, 33 грн 3% річних.

Договір укладений між позивачем та відповідачем є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (накладні) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару згідно договору на загальну суму 3 890 160, 00 грн.

Згідно із п.4.1. договору та специфікацією до договору, розрахунки за товар проводяться покупцем наступним шляхом: авансовий платіж у розмірі 40% вартості товару за узгодженою сторонами специфікацією (п.1.2. договору), за рахунком продавця, протягом 10 календарних днів з дати його надання та остаточний розрахунок у розмірі 60% вартості виготовленої партії товару протягом 10 календарних днів з дати отримання повідомлення продавця про готовність її до відвантаження.

У той же час, як встановлено судом, відповідачем сплачено заборгованість за товар несвоєчасно, а саме: 23.12.2020 - 1 556 064, 00 грн, 26.03.2021 - 1 167 048, 00 грн і 28.12.2021- 300 000, 00 грн.

Тобто, на момент звернення позивача з даним позовом (26.11.2021), основна заборгованість відповідача перед позивачем становила 1 167 048, 00 грн та 28.12.2021 частково була сплачена в сумі 300 000, 00 грн, тобто після відкриття провадження (06.12.2021). Отже, несплаченою залишилася заборгованість в сумі 867 048, 00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що сума заборгованості в розмірі 300 000, 00 грн сплачена відповідачем після відкриття провадження в справі, суд закриває провадження в справі №910/19687/21 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 300 000, 00 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Отже, суд розцінює часткову оплату здійснену відповідачем, як визнання ним основного боргу. Доказів сплати решти суми основного боргу в розмірі 867 048, 00 грн у суду немає та відповідачем не надано, в зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також позивачем, у зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання, заявлено до стягнення з останнього 3% річних у сумі 20 431,33 грн розрахованих за загальний період з 26.04.2021 по 24.11.2021 та 41 313,50 грн інфляційних втрат за загальний період з травня по жовтень 2021 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за користування коштами.

Передбачені викладеними вище нормами законодавства, наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов`язання щодо своєчасної оплати товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Вказана позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Суд перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за період з 26.04.2021 по 24.11.2021 вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 20 431,33 грн 3% річних підлягають задоволенню.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за період з травня по жовтень 2021 року, судом встановлено що він є арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача 41 313,50 грн інфляційних втрат також підлягає задоволенню.

Відповідач, заперечуючи проти стягнення заборгованості зазначає про об`єктивну неможливість здійснювати її погашення оскільки існують форс-мажорні обставини - карантин, у зв`язку з чим на підприємстві з 06.04.2020 оголошено простій, який продовжено до 28.02.2021. На підтвердження чого надає сертифікат №3000-21-0868 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Згідно пункту 8.1. сторони звільняються від відповідальності за невиконання бо неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, пожежа, повінь, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом трьох днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі (п.8.2. договору).

У пункті 8.3. договору зазначено, що доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом.

Згідно частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У матеріалах справи відсутні сертифікати, видані Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчують наявність форс-мажорних обставин, які впливають саме на виконання договору купівлі-продажу №УМТЗ-20-167/1417 від 14.12.2020. Сертифікат, який наданий відповідачем стосується іншого договору, а саме - договору про закупівлю №21/21 від 07.05.2021, укладеного з Військовою частиною А0215.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено факт неможливості виконання договору купівлі-продажу №УМТЗ-20-167/1417 від 14.12.2020, в частині своєчасної оплати, внаслідок дії обставин непереборної сили.

Крім цього, відповідачем заявлене клопотання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат, яке мотивоване тим, що відповідач є збитковим державним підприємством, а тому просить прийняти до уваги його фінансовий стан, а також ступінь виконання зобов`язання за договором та відмовити в стягненні інфляційних збитків і 3% річних або зменшити їх до 5-10%.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2021 у справі № 902/417/18 дійшла висновку про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Оцінюючи обґрунтованість наведених вище доводів відповідача суд враховує, що відповідач є державним підприємством, зі скрутним фінансово-економічним становищем, а також приймає ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, оскільки відповідачем добровільно сплачено більшу частину основного боргу.

Крім того, суд враховує, що порушення виконання зобов`язань за договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (зворотного матеріали справи не містять).

Беручи до уваги наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованим зменшення розміру заявлених 3 % річних на 50 %, у зв`язку з цим, клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних підлягає задоволенню частково, а з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 10 215, 67 грн 3% річних. При цьому суд звертає увагу на те, що зменшення інфляційних втрат законом не передбачено.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 867 048, 00 грн основного боргу, 41 313, 50 грн інфляційних втрат та 10 215, 67 грн 3% річних.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 931, 89 грн покладаються на відповідача. Суд звертає увагу на те, що судовий збір у разі зменшення судом розміру 3% покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення.

Також враховуючи, що судом закривається провадження в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 300 000, 00 грн, у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині позивач має право на повернення судового збору в розмірі 4 500, 00 грн.

У відповідності до ч.2 ст.123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З урахуванням наведених приписів Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про судовий збір", у разі закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору, сплачений за подання даного позову судовий збір підлягає поверненню позивачу.

Позивачем клопотання про повернення з Державного бюджету сплаченої суми судового збору за подання цього позову не заявлялось, а тому в суду наразі відсутні підстави для повернення позивачу сплаченої суми судового збору.

Суд роз`яснює позивачу, що він не позбавлений можливості звернутись до суду із відповідним клопотанням у порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження в справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 300 000,00 грн закрити.

2. У іншій частині позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства " 410 завод ЦА" (03151, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 94, ідентифікаційний код 01128297) на користь Державного підприємство "Харківське агрегатне конструкторське бюро" (61023, місто Харків, вулиця Сумська, будинок 132, ідентифікаційний код 14310431) 867 048 (вісімсот шістдесят сім тисяч сорок вісім) грн 00 коп. основного боргу, 41 313 (сорок одну тисячу триста тринадцять) грн 50 коп. інфляційних втрат, 10 215 (десять тисяч двісті п`ятнадцять) грн 67 коп. 3% річних та 13 931 (тринадцять тисяч дев`ятсот тридцять одну) грн 89 коп. судового збору.

4. У задоволені іншої частини позову відмовити.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 15.08.2022.

Суддя Я.А.Карабань