ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2022 р. Справа№ 927/957/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Барсук М.А.

Демидової А.М.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2021 (повний текст складено 08.11.2021) у справі № 927/957/21 (суддя - Романенко А.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області

про стягнення 2 645,60 грн,-

В С Т А Н О В И В:

06.09.2021 «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - АТ «НАК «Нафтогаз України») звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області (надалі - КП «Прилукитепловодопостачання» ПМР ЧО) про відшкодування збитків в сумі 2645,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав відповідно до пунктів 3.13. та 5.7. Договору №5290/18-КП-39 постачання природного газу від 05.10.2018, в редакції додаткової угоди від 23.11.2018 № 4 та внесеними змінами на підставі додаткових угод складених у період з 19.03.2019 по 12.09.2019 (далі - договір), для стягнення збитків за невідповідність замовленого обсягу природного газу спожитому у березні та квітні 2019 року.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2021 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин понесення ним збитків (реальних чи упущеної вигоди) та наявності причинно-наслідкового зв`язку між збитками та споживанням відповідачем у березні та квітні 2019 року газу в обсягах менших , ніж погоджено в пункті 2.1 договору. Суд зазначив, що пункт 3.13 договору та підпункт 2 пункту 1 розділу VI Правил постачання природного газу передбачає можливість відшкодування збитків споживачем. Проте наявність такого права не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення зазначених сум збитків, оскільки вказане право на стягнення збитків із споживача не звільняє постачальника (позивача) від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 08.11.2021 у справі № 927/957/21 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку апелянта за відсутності норми частини 5 статті 225 Господарського кодексу України внаслідок законодавчих змін (виключення згідно із Законом України від 07.04.2015 № 289-VІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів", який набув чинності 01.05.2016), застосований сторонами договору термін "збитки" за своїм правовим змістом відповідає визначенню штрафної санкції (штрафу) як виду господарської санкції (статті 217, 230, 231 Господарського кодексу України) та неустойки (штрафу) (статті 549- 551 Цивільного кодексу України) та одночасно не має і не може мати спільних індивідуальних кваліфікуючих ознак (характеристик) із збитками у розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, які містять загальне визначення поняття збитків.

Отже, скаржник вважає, що наявність наведених якісно відмінних ознак збитків, передбачених Правилами постачання природного газу та договором, виключає застосування до спірних правовідносин статей 22, 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, які визначають збитки як одну з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу статті 22 Цивільного кодексу України.

Водночас спір щодо стягнення передбачених Правилами постачання природного газу і договором збитків підлягає вирішенню із застосуванням статей 546- 549 Цивільного кодексу України та статей 199, 230- 232 Господарського кодексу України, які визначають штраф (як одну з форм неустойки) і штрафну санкцію як один з видів господарських санкцій у разі неналежного виконання господарського зобов`язання.

Скаржник акцентує увагу на тому, що незалежно від того, що загальні правила відшкодування збитків викладені в положеннях Цивільного та Господарського кодексів України, порядок відшкодування збитків, завданих суб`єктам ринку природного газу у правовідносинах між постачальниками та споживачами природного газу, імперативно регулюються розділом VІ Правил постачання природного газу, застосування яких є обов`язковим до такого виду правовідносин.

Враховуючи наведене , заявник апеляційної скарги вважає, що Правила постачання природного газу, у тому числі стосовно стягнення збитків, які є спеціальними та діють в окремій сфері господарювання, мають пріоритет у правозастосуванні перед нормами Цивільного та Господарського кодексів України.

Скаржник також зазначає, що стаття 12 Закону України "Про ринок природного газу" та пункт 1 розділу VІ Правил постачання природного газу мають на меті стимулювати учасників ринку природного газу до добросовісного та розумного здійснення своїх прав і обов`язків за договором постачання природного газу, умову відшкодування збитків у разі допущення споживачем невідповідності фактично використаного об`єму замовленому споживачем і визначеному договором обсягу природного газу.

АТ "НАК "Нафтогаз України" вказує, що правова природа передбачених договором та Правилами постачання природного газу збитків є відмінною від правової природи збитків в їх універсальному розумінні (як об`єктивне зменшення будь-яких благ сторони).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Чернігівської області від 08.11.2021 у справі № 927/957/21 до надходження матеріалів справи з господарського суду Чернігівської області.

20.01.2022 матеріали справи №927/957/21 надійшли до північного апеляційного господарського суду.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2022, у зв`язку із перебуванням суддів Барсук М.А. у відпустці та Пономаренко Є.Ю. на лікарняному, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Руденко М.А., Демидова А.М.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2022, у зв`язку із перебуванням суддів Руденко М.А. на лікарняному, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Барсук М.А., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2022 поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення та відкрито апеляційне провадження. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи. Зупинено дію рішення господарського суду Чернігівської області від 08.11.2021 у справі № 927/957/21 до прийняття апеляційним господарським судом кінцевого рішення.

06.05.2022 Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №904/6994/20 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" про стягнення 73 762 092,24 грн. В обґрунтування заявленого клопотання позивач зазначив, що правовідносини, що винесені на розгляд об`єднаної палати у справі №904/6994/20 є подібними до даної справи. Зокрема, на розгляд суду винесене питання чи право стягнення Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" збитків передбачених 1 розділом VІ Правил постачання природного газу кореспондуються з обовязком доведення таких збитків та їх розмірів належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому Господарським процесуальним Кодексом.

З огляду на те, що станом на день розгляду даної справи, об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийнято остаточне рішення у справі №904/6994/20 (постанова від 17.06.2022), колегія суддів залишає без розгляду клопотання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про зупинення провадження у даній справі.

Учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином. Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, 05.10.2018, між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - Постачальник) та Комунальним підприємством «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області (надалі - Споживач) укладено Договір №5290/18-КП-39 постачання природного газу, за умовами якого Постачальник зобов`язався поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього Договору (п.1.1. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього).

У подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод №1-14/15 до цього Договору. Так, 23.11.2018, між сторонами укладено додаткову угоду №4 до договору постачання природного газу №5290/18-КП-39 від 05.10.2018, якою розділи 1-12 Договору викладено в новій редакції.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №226 «Деякі питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» ПАТ «НАК «Нафтогаз України» перейменовано в АТ «НАК «Нафтогаз України», у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що позивач є стороною Договору та йому належать права та обов`язки Постачальника, які виникли на підставі даного Договору.

За п.1.2. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього, природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами та організаціями.

Згідно з п.1.3. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього, за цим Договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» на митну територію України.

Пунктом 2.1. Договору в редакції додаткових угод №6 від 20.03.2019 та №8 від 16.04.2019 до нього, сторони узгодили обсяги природного газу, що мають бути поставлені, зокрема, в березні 2019 року - 70 тис.куб.м. та у квітні 2019 року - 35 тис.куб.м.

Споживач підтверджує, що замовлені ним обсяги природного газу, визначені в п.2.1. цього Договору, повністю покривають потреби Споживача в відповідних розрахункових періодах для потреб, визначених п.1.2. цього Договору. Споживач самостійно визначає обсяги, зазначені в п.2.1. цього Договору, та несе відповідальність за правильність їх визначення (п.2.2. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього).

Підписанням цього Договору Споживач надає згоду Постачальнику для включення його до Реєстру споживачів Постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора газотранспортної системи (надалі - Оператор ГТС) відповідно до вимог Кодексу ГТС, за умови дотримання Споживачем п.3.3. цього Договору (п.2.3. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018, що відповідно до п.1 додаткової угоди №5 від 19.03.2019 поширює свою дію на правовідносини сторін з 01.03.2019).

За п.2.4. Договору в редакції додаткової угоди №9 від 07.05.2019 (поширює свою дію на правовідносини сторін з 01.03.2019), перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим Договором може відбуватись за ініціативою Споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду (газового місяця в значенні Кодексу ГТС), але не пізніше останнього робочого дня розрахункового періоду. Для цього Споживач зобов`язаний своєчасно надати Постачальнику два екземпляри належним чином оформленої додаткової угоди. Споживач зобов`язаний самостійно контролювати обсяги використання природного газу та своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу в разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим Договором.

Відповідно до п.2.5. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього, допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +/- 5 відсотків від зазначеного в п.2.1. обсягу без підписання додаткової угоди.

Приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві в відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі (п.3.8. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем, у березні 2019 року, на підставі Договору поставлено, а відповідачем спожито природний газ обсягом 61,299 тис.куб.м. вартістю 458 676,64 грн, у квітні 2019 року - 32,028 тис.куб.м. вартістю 239 653,09 грн, про що свідчать належним чином засвідчені копії двосторонніх актів приймання-передачі природного газу від 31.03.2019 та 30.04.2019.

З наведеного слідує, що відповідачем не було повною мірою дотримано визначених Договором обсягів споживання природного газу в указаному періоді, зокрема, в березні 2019 року відповідач фактично спожив природний газ в обсязі, меншому на 8,701 тис.куб.м (на 12,43%), ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1 Договору в редакції додаткової угоди №6 від 20.03.2019; у квітні 2019 року - в обсязі меншому на 2,972 тис.куб.м (на 8,49%), ніж було узгоджено сторонами відповідно до п.2.1. Договору в редакції додаткової угоди №8 від 16.04.2019.

За умовами п.3.13. Договору, в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018, дія якого відповідно до п.1 додаткової угоди №5 від 19.03.2019 поширюється на правовідносини сторін з 01.03.2019, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного Споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п.2.1 Договору), Споживач зобов`язаний відшкодувати Постачальнику збитки в порядку, визначеному п.5.7. Договору.

При цьому, розмір збитків визначається таким чином:

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, Споживач зобов`язаний відшкодувати Постачальнику збитки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості невикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період (п.3.13.1. Договору);

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, Споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою: В = ( Vф - Vп ) х Ц х К, де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений Постачальником Споживачу протягом розрахункового періоду за цим Договором відповідно до акту приймання-передачі природного газу; Vп - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в п.2.1. цього Договору; Ц - ціна природного газу за цим Договором; К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5 (п.3.13.2. Договору).

Відповідно до п.5.7. Договору, в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018, дія якого згідно п.1 додаткової угоди №5 від 19.03.2019 поширюється на правовідносини сторін з 01.03.2019, відшкодування Постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов п.3.13. цього Договору, здійснюється наступним чином:

- Постачальник, на підставі даних зазначених в акті приймання-передачі (якщо Споживач порушив п.3.9. Договору та не надав акт приймання-передачі використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м.) та замовлених обсягів, визначених п.2.1. Договору, розраховує збитки відповідно до підпунктів 3.13.1. або 3.13.2. пункту 3.13. цього Договору;

- Постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає Споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- Споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати Постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.

Наведені положення Договору узгоджуються зі змістом розділу VI Правил постачання природного газу (далі - Правила), затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496 (в редакції чинній на час існування спірних правовідносин).

Сторони погодили підпунктами 4 та 8 пункту 6.2. Договору, в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього, що Споживач зобов`язаний, самостійно контролювати власне використання природного газу за цим Договором і не допускати відхилення фактичних обсягів використання газу більше ніж на 5% від замовлених, без їх коригування шляхом підписання додаткової угоди; прийняти газ у кількості, зазначеній в п.2.1. даного Договору; відшкодувати Постачальнику збитки, розраховані відповідно до п.3.13. цього Договору.

У свою чергу, Постачальник, відповідно до підпункту 4 пункту 6.3. Договору, в редакції додаткової угоди №4 від 23.11.2018 до нього, має право вимагати від Споживача відшкодування збитків, що виникли через порушення Споживачем умов п.2.1. цього Договору в разі, якщо відхилення фактично використаних Споживачем у розрахунковому періоді обсягів газу більш ніж на 5% (як в бік збільшення, та і зменшення фактично використаних обсягів) відрізняється від замовлених.

З огляду на погоджений Договором порядок відшкодування збитків, розрахованих на підставі п.3.13. Договору, 21.05.2019 та 15.06.2019 позивачем направлено відповідачу акти-претензії №26-1260-19 від 16.05.2019 та №26-1949-19 від 11.06.2019 щодо відшкодування збитків, внаслідок різниці між замовленим обсягом природного газу та фактичним обсягом використаного природного газу за підсумком березня та квітня 2019 року (поштові відправлення: 146; 833), факт отримання яких відповідачем підтверджується наявними матеріалами справи.

У подальшому позивачем, з урахуванням роз`яснень НКРЕКП щодо порядку застосування п.1 розділу VI Правил постачання природного газу, здійснено перерахунок розміру збитків у спірному періоді, за яким сума збитків, що підлягає відшкодуванню за фактом споживання природного газу в березні 2019 року в меншому обсязі від замовленого складає 1990,64 грн та в квітні 2019 року - 654,96 грн, про що відповідачу 29.11.2019 направлено листи №26/10-3559-19 від 18.11.2019 та №26/10-4001-19 від 22.11.2019 (поштове відправлення: 994), що отримані адресатом 02.12.2019, про що свідчать наявні матеріали справи.

Несплата споживачем збитків стала підставою для звернення позивача до суду з відповідними з вимогами про стягнення таких збитків.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом статей 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, підставою для такої відповідальності, як відшкодування збитків, є порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України).

За змістом частини 1 статті 230 зазначеного Кодексу штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 (провадження № 12-117гс19) зазначено, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і в порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

У пунктах 6.14- 6.16 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду вказано також, що нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності.

Водночас за змістом статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Так, за пунктом 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20) зазначено, що приписами частин 2 та 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Таким чином, цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частини 2 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 Закону України "Про ринок природного газу" ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, та за принципом, зокрема, щодо відповідальності суб`єктів ринку природного газу за порушення правил діяльності на ринку природного газу та умов договорів.

Статтею 12 Закону України "Про ринок природного газу" передбачені правила постачання природного газу та встановлено, зокрема, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку (абзаци перший та другий зазначеної норми).

За змістом частин 3, 4 статті 12 вказаного Закону права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу. Правила постачання природного газу затверджуються Регулятором після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства і є обов`язковими для виконання всіма постачальниками та споживачами.

У частині 5 статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" визначені істотні умови договору, зокрема, згідно з пунктом 6 передбачено, що договір постачання повинен містити таку істотну умову, як порядок відшкодування та визначення розміру збитків, завданих внаслідок порушення договору постачання.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, сторони, керуючись, у тому числі Законом України "Про ринок природного газу" та Правилами постачання природного газу, у договорі передбачили зобов`язання споживача відшкодувати постачальнику збитки (пункт 3.13) в порядку, передбаченому пунктом 5.7, у разі, зокрема, якщо фактичний об`єм (обсяг) недовикористання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу за формулою, визначеною у підпункті 3.13.2 пункту 3.13 договору, що відповідає положенням розділу VI Правил постачання природного газу.

До взятих споживачем зобов`язань відповідно до пункту 6.2 договору за договором належить, серед іншого, відшкодування постачальнику збитків, розрахованих відповідно до пункту 3.13 договору (підпункт 8 пункту 6.2 договору).

Згідно з пунктом 1 частини 1 розділу VI Правил постачання природного газу, якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;

Отже, з огляду на положення чинного законодавства щодо обов`язковості умов укладеного між сторонами договору, з урахуванням положень Закону України "Про ринок природного газу", в якому визначені істотні умови договору про постачання природного газу, зокрема, порядок відшкодування та визначення розміру збитків, завданих внаслідок порушення договору постачання, а також здійснення постачальником нарахування збитків за формулою та в порядку, визначеному договором та Правилами постачання природного газу, та здійснення належного повідомлення споживача про заподіяння та нарахування збитків шляхом складання та направлення акта-претензії, постачальник природного газу має право на відшкодування споживачем збитків за перевищення/зменшення фактично спожитого обсягу природного газу, що відрізняється від замовленого споживачем обсягу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 910/4608/20 та від 21.09.2021 у справі № 904/6992/20, що свідчить про відсутність підстав для відступу від таких правових висновків.

Водночас, колегія суддів зазначає, що за змістом частини 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, що виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 86 цього Кодексу передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Колегія суддів також зазначає, що у пунктах 1- 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у справі, яка розглядається, не надав доказів на підтвердження реальності понесення ним збитків та не довів втрат, спричинених відхиленням відповідачем від обумовлених обсягів природного газу.

Відповідне узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №904/6994/20 за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" про стягнення 73 762 092,24 грн, в якій суд касаційної інстанції зазначив про правомірність відмови в стягненні збитків за перевищення обсягу спожитого газу.

Викладені в апеляційній скарзі доводи фактично свідчать про незгоду апелянта з висновками суду, проте по суті їх не спростовують; підстав для скасування чи зміни рішення не містять, а тому визнаються судом апеляційної інстанції неспроможними.

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом встановлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.

Відповідно до ст. 276 ГПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин справи апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення - слід залишити без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2021 у справі №927/957/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.11.2021 у справі №927/957/21 залишити без змін.

Матеріали справи №927/957/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді М.А. Барсук

А.М. Демидова