СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року м. Харків Справа № 922/4038/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В. , суддя Плахов О.В.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (вх. № 83 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2021 у справі №922/4038/21 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Бураковою А.М., повний текст рішення складено 13.12.2021)

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків,

до фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича, м. Харків,

про стягнення 24 126,49 грн,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича заборгованості в сумі 24 126,49 грн, з яких: 22254,09 грн- вартість спожитої теплової енергії по договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 13862 від 01.01.2015, що утворилась з листопада 2019 року по квітень 2021 року, 3% річних в сумі 566,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021 та інфляційних в сумі 1305,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021. Також, позивач просить суд судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.12.2021 в задоволенні позову Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" відмовлено повністю.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем направлялись рахунки за спожиту теплову енергію за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року, які відповідачем були оплачені в повному обсязі, тому у ФОП Чистякова В.О. не утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію за вказаний період, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення спожитої теплової енергії у розмірі 22254,09 грн за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами справи, в зв`язку з чим підстави для нарахування відповідачу 3% річних в сумі 566,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021 та інфляційних в сумі 1305,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021 відсутні.

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2021 у справі №922/4038/21 та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість в сумі 24126,49 грн, з яких: 22254,09 грн вартість спожитої теплової енергії по договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 13862 від 01.01.2015, що утворилась з листопада 2019 року по квітень 2021 року, 3% річних в сумі 566,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021 та інфляційні в сумі 1305,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021.

Скарга обґрунтована тим, що відповідно до роз`яснень Комітету з питань фінансів і банківської діяльності Верховної Ради України, наданих листом №06-10/10-1215 від 29.10.2004, питання віднесення платежу до того чи іншого періоду має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів таким чином: якщо порядок зарахування коштів врегульовано у договорі між платником та одержувачем коштів згідно з положенням договору: якщо відповідно застереження відсутні у договорі та у разі заборгованості, в тому числі, що підлягає стягненню на підставі судових рішень, платежі мають відноситись на погашення заборгованості у хронологічному порядку, тобто починаючи з такої заборгованості, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. У договорі укладеному між сторонами був врегульований порядок зарахування коштів. Отже, у позивача були всі підстави відносити платежі на погашення заборгованості в хронологічному порядку, та з урахуванням призначення платежу.

Зазначає, що оплати з призначенням платежу, окрім 3000,00 грн від 23.09.2019 за теплову енергію, були враховані позивачем при подачі позовної заяви. Оплати без призначення платежу, відповідно до п.6.9 договору, були віднесені в рахунок заборгованості за минулі роки до листопада 2019 року.

Посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні рішення рахунок-фактуру від 06.12.2021, в якому в нижньому рядку зазначено: «КП «Харківські теплові мережі» сповіщає, що сальдо за теплову енергію на 01.11.2019 складає 32691,40 грн. Рахунок-фактура був отриманий 16.12.2019 та підписаний ФОП Чистяковим В.О. без зауважень. Вищезазначений рахунок-фактуру було надано разом з позовною заявою до суду. Даний доказ, на думку скаржника, підтверджує наявність заборгованості у відповідача за минулі роки до листопада 2019 року в сумі 32691,40 грн, яка була віднесена підприємством відповідно до умов п.6.9 договору та погашена саме оплатами, які були зроблені відповідачем по справі за період листопада 2019 року по квітень 2019 року (без призначення платежу).

Вказує, що наявність заборгованості за минулі періоди підтверджується заявою ФОП Чистякова В.О. від 06.02.2018 про реструктуризацію заборгованості за теплову енергію в сумі 32735,43 грн. Відповіддю від 13.08.2018 підприємство погодилось з відповідачем по справі на реструктуризацію заборгованості, яка була погашена в зазначений період.

Відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2021 у справі №922/4038/21 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк до 09.03.2022 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання скаржнику. Встановлено учасникам справи строк до 09.03.2022 для подання заяв, клопотань, тощо. Ухвалено, що всі заяви, клопотання і заперечення подаються тільки в письмовій формі.

Відповідно до ч.1, 2 ст.243 ГПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень.

Колегія суддів встановила, що у вступній частині ухвал Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2022, від 24.01.2022, від 21.02.2022 була допущена технічна описка, а саме, в частині зазначення суми позову, а саме: замість 24126,49 грн зазначено 10 426,25 грн, в зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про необхідність виправлення технічної описки за власною ініціативою.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, фізична особа-підприємець Чистяков Віталій Олегович займає нежитлові приміщення першого поверху №1-:-11, загальною площею 90,7 кв.м в житловому будинку літ. «А-5», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Єлізарова 7 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5022-В-С від 31.07.2013.

01.01.2015 між КП "Харківські теплові мережі", теплопостачальна організація, та ФОП Чистяковим Віталієм Олеговичем, споживачем, був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №13862, згідно з яким теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком 2 до цього договору в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального сезону; гаряче водопостачання протягом року; кондиціювання повітря по мірі необхідності та наявності технічної можливості.

Споживач зобов`язувався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором, а саме розділом 6 договору.

Так, п.6.3. договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць.

Відповідно до п.6.4. договору споживач сплачує попередню оплату. Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації попередньо оплату вартості, необхідного обсягу теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію споживач здійснює до 18-го числа місяця, наступного за розрахунковим, при відсутності приладів комерційного обліку, до 28-го числа поточного місяця, при розрахунках за показниками приладів обліку.

Умовами п.6.9. договору передбачено, що при перерахуванні коштів за теплову енергію у платіжному документі споживач повинен вказати повну інформацію, а саме: за що здійснюється платіж, за який період, підстава для сплати (номер, дата договору, рахунку-фактури, рішення (наказу, постанови, ухвали) суду, мирової угоди, угоди про реструктуризацію заборгованості та інше). За наявності заборгованості за цим договором теплопостачальна організація зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за спожиту теплову енергію, поставлену в минулі періоди за цим договором, по мірі її виникнення в хронологічній послідовності, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, за винятком платежу, спрямованого на виконання рішення (наказу, постанови, ухвали) суду, мирової угоди, яка затверджена судом.

Згідно з п.6.10. договору споживач з 12 по 15 число місяця, наступного за розрахунковим, отримує від теплопостачальної організації документи за розрахунковий період: акт виконаних робіт - 2 екземпляри; рахунок-фактура - 1 екземпляр; акт звіряння розрахунків - 2 екземпляри. По одному примірнику оформлених актів споживач повертає теплопостачальній організації через 10 днів після їх отримання.

Відповідно до п.10.1. договору цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2020.

За змістом п.10.4. договору договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

У додатку № 1 від 01.01.2015 до договору сторони погодили орієнтовну вартість теплової енергії, що постачається відповідачу за поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладання договору, яка становила 20948,45 грн (з ПДВ).

Постачання теплової енергії на потреби опалення у житлові будинки позивач здійснює на підставі розпоряджень Харківського міського голови про початок та кінець опалювальних сезонів, а на потреби гарячого водопостачання протягом року.

В період опалювальних сезонів 2019-2020, 2020-2021 років, які розпочато на підставі розпоряджень Харківського міського голови, позивач здійснював постачання теплової енергії у житловий будинок, за адресою: вул. Єлізарова 7 в м. Харкові, де розташовані нежитлові приміщення відповідача, на підтвердження чого до матеріалів справи надано щорічні акти підключення/відключення споживача, складені протягом вказаних вище опалювальних сезонів, які підписані та скріплені печатками повноважених представників КП "Харківські теплові мережі та балансоутримувачем будинку.

На виконання умов договору позивачем були виставлені відповідачу рахунки - фактури за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року, а саме за:

листопад 2019 року на суму 2593,73 грн, який отримано відповідачем 16.12.2019;

-грудень 2019 року на суму 2436,92 грн, який отримано відповідачем 13.01.2020;

-січень 2020 року на суму 3263,98 грн, який отримано відповідачем 17.02.2020;

-лютий 2020 року на суму 2899,38 грн, який отримано відповідачем 13.03.2020;

-березень 2020 року на суму 1774,82 грн, який отримано відповідачем 14.04.2020;

-квітень 2020 року на суму 138,12 грн, який отримано відповідачем 14.05.2020;

-жовтень 2020 року на суму 61,96 грн, який отримано відповідачем 16.11.2020;

-листопад 2020 року на суму 1858,25 грн;

-грудень 2020 року на суму 4324,54 грн;

-лютий 2021 року на суму 4299,05 грн, який отримано відповідачем 16.03.2021.

17.09.2021 позивач направив відповідачу лист за №382/55 від 16.09.2021, в якому повідомив, що станом на 15.09.2021 за ФОП Чистяковим В.О. виникла заборгованість у розмірі 22254,09 грн, в зв`язку з чим просив її сплатити у добровільному порядку. До листа додав акт звіряння станом на 01.01.20, 01.01.21, рахунки-фактури за період листопад 2019 грудень 2020, лютий 2021.

Позивач вказує, що житловий будинок по вул. Холодногірська (Єлізарова), 7 в м. Харкові, як і самі нежитлові приміщення відповідача не обладнані приладам обліку теплової енергії, тому розрахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії на потреби опалення здійснювався позивачем розрахунковим способом згідно з нормативним документом "Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні КТМ 204 України 244-94.

Як зазначено у позові, станом на 01.09.2021 заборгованість за неналежне виконання договірних зобов`язань складає 22254,09 грн, яка утворилася за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року.

Відповідач не заперечує, що на його адресу направлялись рахунки за спожиту теплову енергію за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року, які останнім були оплачені в повному обсязі, на підтвердження чого надав: квитанцію Приватбанку від 23.09.2019 на суму 3000,00 грн, платіжне доручення №32 від 02.12.2019 на суму 500,00 грн, платіжне доручення №33 від 17.12.2019 на суму 3600,00 грн, платіжне доручення №6 від 15.01.2020 на суму 3700,00 грн, платіжне доручення №15 від 19.02.2020 на суму 4300,00 грн, платіжне доручення №18 від 23.03.2020 на суму 3300,00 грн, платіжне доручення №18 від 24.11.2020 на суму 62,00 грн, платіжне доручення №18 від 28.12.2020 на суму 1900,00 грн, платіжне доручення №18 від 26.01.2021 на суму 4325,00 грн, квитанцію monobank від 25.02.2021 на суму 4180,00 грн, платіжне доручення №18 від 30.03.2021 на суму 4300,00 грн, квитанцію monobank від 29.04.2021 на суму 3286,21 грн, квитанцію Приватбанку від 31.05.2021 на суму 667,34 грн, квитанцію monobank від 30.06.2021 на суму 1400,00 грн, платіжне доручення №30 від 05.07.2021 на суму 3000,00 грн, платіжне доручення №30 від 06.07.2021 на суму 1500,00 грн, платіжне доручення №30 від 07.07.2021 на суму 1000,00 грн, платіжне доручення №30 від 08.07.2021 на суму 500,00 грн, платіжне доручення №30 від 12.07.2021 на суму 500,00 грн, платіжне доручення №30 від 04.08.2021 на суму 1000,00 грн, квитанцію monobank від 28.08.2021 на суму 600,00 грн.

В свою чергу позивачем не заперечується, що відповідачем по справі було здійснено часткові оплати з призначенням платежу та без призначення платежу, що підтверджується платіжними дорученнями, які були надані відповідачем разом з відзивом на позовну заяву. Однак, зазначає, що платіжне доручення від 30.06.2021 на суму 1400,00 грн на розрахунковий рахунок підприємства не надходило та не було враховано при складанні розрахунку заборгованості, оскільки відповідачем при перерахуванні коштів було невірно вказано реквізити розрахункового рахунку. У договорі укладеному між сторонами був врегульований порядок зарахування коштів. Отже, у позивача були всі підстави відносити платежі на погашення заборгованості в хронологічному порядку та з урахуванням призначення платежу.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.509 ЦК України, ст.173 Господарського кодексу України (надалі ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України, яка кореспондується з ч.1 ст.193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України унормовано, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.275 ГК кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і підігріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору не допускається.

Як вже зазначалось, 01.01.2015 між КП "Харківські теплові мережі" та ФОП Чистяковим Віталієм Олеговичем був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді №13862, на виконання умов якого позивачем здійснювалось постачання теплової енергії до нежитлових приміщень відповідача, які знаходяться по вул. Холодногірська (Єлізарова), 7 в м. Харкові, та які не обладнані приладам обліку теплової енергії.

Позивачем відповідачу були виставлені рахунки - фактури за спожиту теплову енергію за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року на загальну суму 31783,24 грн.

Відповідач не заперечує, що на його адресу направлялись рахунки за спожиту теплову енергію за зазначений період, однак зазначає, що вказані рахунки були оплачені в повному обсязі.

Умовами п.6.9. договору передбачено, що при перерахуванні коштів за теплову енергію у платіжному документі споживач повинен вказати повну інформацію, а саме: за що здійснюється платіж, за який період, підстава для сплати (номер, дата договору, рахунку-фактури, рішення (наказу, постанови, ухвали) суду, мирової угоди, угоди про реструктуризацію заборгованості та інше). За наявності заборгованості за цим договором теплопостачальна організація зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за спожиту теплову енергію, поставлену в минулі періоди за цим договором, по мірі її виникнення в хронологічній послідовності, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, за винятком платежу, спрямованого на виконання рішення (наказу, постанови, ухвали) суду, мирової угоди, яка затверджена судом.

Як вбачається з наданих відповідачем платіжних документів, останнім при перерахуванні коштів у призначенні платежу вказано у:

- квитанції Приватбанку від 23.09.2019 на суму 3000,00 грн «за теплову енергію інші споживачі от Чистяков В.О., согл.дог. №13862 от 0101.2015, лс 17700-9060 за 2019»;

- платіжному дорученні №32 від 02.12.2019 на суму 500,00 грн «сплата за договором №13862 від 01.01.15»;

- платіжному дорученні №33 від 17.12.2019 на суму 3600,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.01.15 сумі 3000.00 грн, ПДВ 20% 600.00 грн»;

- платіжному дорученні №6 від 15.01.2020 на суму 3700,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.01.15 у сумі 3083.33 грн, ПДВ 20% 616.67 грн»;

- платіжному дорученні №15 від 19.02.2020 на суму 4300,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.01.15 сумі 3583.33 грн, ПДВ 20% 716.67 грн»;

- платіжному дорученні №18 від 23.03.2020 на суму 3300,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.01.15 сумі 3583.33 грн, ПДВ 20% 716.67 грн»;

- платіжному дорученні №18 від 24.11.2020 на суму 62,00 грн «оплата по договор у сумі 51.67 грн, ПДВ 20% 10.33 грн»;

- платіжному дорученні №18 від 28.12.2020 на суму 1900,00 грн «оплата по договор у сумі 1583.33 грн, ПДВ 20% 316.67 грн»;

- платіжному дорученні №18 від 26.01.2021 на суму 4325,00 грн «оплата по договор у сумі 3607.17 грн, ПДВ 20% 720.83 грн»;

- квитанції monobank від 25.02.2021 на суму 4180,00 грн «оплата за теплову енергію січень 2021 (договор 13862 от 01.01.15)»;

- платіжному дорученні №18 від 30.03.2021 на суму 4300,00 грн «оплата по договор у сумі 3583.33 грн, ПДВ 20% 716.67 грн»;

- квитанції monobank від 29.04.2021 на суму 3286,21 грн «за теплову енергію за 03.2021 договор 13862 от 01.01.15»;

- квитанції Приватбанку від 31.05.2021 на суму 667,34 грн «за теплову енергію інші споживачі от Чистяков В.О., согл.дог. №13862 от 01.05.2015, лс 17700-9060 за апрель 2021»;

- квитанції monobank від 30.06.2021 на суму 1400,00 грн «за теплову енергію за 03.2021 договор 13862 от 01.01.15»;

- платіжному дорученні №30 від 05.07.2021 на суму 3000,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.05.15 , л/с 17700-9060 у сумі 2500.00 грн, ПДВ 20% 500.00 грн»;

- платіжному дорученні №30 від 06.07.2021 на суму 1500,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.05.15, л/с 17700-9060 у сумі 1250.00 грн, ПДВ 20% 250.00 грн»;

- платіжному дорученні №30 від 07.07.2021 на суму 1000,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.05.15, л/с 17700-9060 у сумі 833.33 грн, ПДВ 20% 166.67 грн»;

- платіжному дорученні №30 від 08.07.2021 на суму 500,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.05.15, л/с 17700-9060 у сумі 416.67 грн, ПДВ 20% 83.33 грн»;

- платіжному дорученні №30 від 12.07.2021 на суму 500,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.05.15, л/с 17700-9060 у сумі 416.67 грн, ПДВ 20% 83.33 грн»;

- платіжному дорученні №30 від 04.08.2021 на суму 1000,00 грн «оплата по договору 13862 от 01.05.15, л/с 17700-9060 у сумі 833.33 грн, ПДВ 20% 166.67 грн»;

- квитанції monobank від 28.08.2021 на суму 600,00 грн «оплата за теплову енергію від Чистяков Віталій Олегович, № дог.13862, о/р 17700-9060. Июль 2021».

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що позивачем направлялись рахунки за спожиту теплову енергію за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року, які відповідачем були оплачені в повному обсязі, тому у ФОП Чистякова В.О. не утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію за вказаний період.

Водночас, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у більшості зазначених вище платіжних документах в призначенні платежу вказано, що оплата відбувалася згідно договору 13862 від 01.01.15, 13862 від 01.05.15, без зазначення інформації визначеної п.6.9. договору, або взагалі без зазначення номеру та дати договору, що у свою чергу унеможливлює достеменно встановити та стверджувати за якими саме рахунками та договором здійснювалась оплата, ураховуючи те, що правовідносини між сторонами є сталими та триваючими.

Колегія суддів зазначає, що у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 грудня 2019 року у справі № 911/2630/18.

Умовами договору передбачено, що за наявності заборгованості позивач зараховує кошти, що надійшли від відповідача, як погашення заборгованості за спожиту теплову енергію, поставлену в минулі періоди за цим договором, по мірі її виникнення в хронологічній послідовності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, керуючись п.6.9 договору, зараховував кошти за платіжними документами, в яких були відсутні посилання на період, за який здійснюється оплата, та на рахунок-фактури, в рахунок заборгованості, яка виникла у відповідача за попередній період.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не прийнявши до уваги посилання позивача на застосування ним п.6.9 договору, вказав, що згідно листа, долученого до додаткових пояснень вх. 27911 від 25.11.2021 про надання розстрочки ФОП Чистякову В.О. № 36/т-230 від 13.03.2018, відповідачу було надано можливість погасити заборгованість рівними частинами до 01.08.2018. Проте, доказів невиконання будь-яких зобов`язань відповідачем до 01.08.2018, а також з 01.08.2018 до 01.10.2021, в матеріалах справи не міститься. В той же час, позивачем підтверджено отримання оплат на суму 42220,55 грн в оскаржуваний період.

Проте, колегія суддів не може погодитися з даним висновком місцевого господарського суду, з огляду на те, що позивачем до матеріалів справи надано рахунки-фактури за спірний період, в яких позивачем зазначалась сума заборгованості відповідача станом на перше число кожного місяця. Так, зокрема в рахунку-фактурі від 06.12.2019 за теплову енергію за листопад 2019 року в нижньому рядку вказано, що сальдо за теплову енергію на 01.11.2019 складає 32691,40 грн. Рахунок-фактура був отриманий відповідачем 16.12.2019 та підписаний без зауважень, як і інші рахунки-фактури, в яких вказувалось про наявність заборгованості відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач листом від 06.02.2018 звернувся до позивача з проханням провести реструктуризацію заборгованості за теплову енергію в сумі 32735,43 грн рівними частинами до листопада 2018 року. У відповідь позивач листом № 36/т-230 від 13.03.2018 повідомив відповідача про надання можливості погашення заборгованості рівними частинами до 01.08.2018. Доказів погашення заборгованості відповідачем до матеріалів справи не надано, у той час як суд першої інстанцій дійшов висновку про відсутність невиконання будь-яких зобов`язань відповідача перед позивачем до 01.08.2018, а також з 01.08.2018 до 01.10.2021.

Згідно з ч.1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку обов`язок доведення погашення реструктуризованої заборгованості повинен покладатися на відповідача, оскільки саме останній просив позивача про реструктуризацію і є зобов`язаною стороною, в той час як суд першої інстанції помилково поклав обов`язок доведення наявності (відсутності) заборгованості на позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач правомірно зараховував перераховані відповідачем кошти без призначення платежу в рахунок погашення заборгованості за попередній період.

Колегія суддів вказує, що надана відповідачем, зокрема квитанція Приватбанку від 23.09.2019 на суму 3000,00 грн як раз і свідчить про погашення заборгованості за попередній період (2019 рік), оскільки оплата була здійснена навіть до виставлення та отримання відповідачем рахунку-фактури за листопад 2019 року, який, як вже зазначалось був отриманий відповідачем 16.12.2019.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідачем оплата за квитанцією monobank від 30.06.2021 на суму 1400,00 грн була здійснена за невірними реквізитами розрахункового рахунку, а саме UA3062313, замість НОМЕР_1 , тому не може бути доказом оплати заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується лише сплата заборгованості за спірний період за: квитанцією monobank від 25.02.2021 на суму 4180,00 грн; квитанцією monobank від 29.04.2021 на суму 3286,21 грн; квитанцією Приватбанку від 31.05.2021 на суму 667,34 грн, в яких вказано період, за який здійснюється оплата, номер та дата договору. У квитанції Приватбанку від 31.05.2021 на суму 667,34 грн хоча і вказано невірно дату договору, однак факт оплати та зарахування вказаної суми саме за договором №13862 от 01.01.15 не заперечується позивачем.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним факт погашення відповідачем заборгованості перед позивачем за спірний період у розмірі 9529,15 грн, яка і була врахована позивачем при поданні позову.

У контексті спірних правовідносин варто зауважити, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач неодноразово звертав увагу суду на те, що фактично відповідачем були порушені договірні зобов`язання зі сплати коштів за теплову енергію за вказаний у позові період, проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанцій достеменно не встановив, з урахуванням специфіки триваючих правовідносин між сторонами, фактичних обставин справи, необхідних для ухвалення обґрунтованого та справедливого рішення.

Колегія суддів вважає, що ті доводи, що наводив позивач при розгляді справи, не є очевидно необґрунтованими, що вимагало від суду першої інстанцій їх повного дослідження, надання їм оцінки і відображення у судовому рішенні.

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно з ч.4 ст.11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Суду у справі "Олюджіч проти Хорватії" від 05.02.2009, заява № 22330/05).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

Згідно з практикою Європейського суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Суду у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення Суду у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001, заява № 49684/99).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів зазначає, що докази надані позивачем на обґрунтування заявленої до стягнення заборгованості є більш вірогідними, ніж ті, які були надані відповідачем в спростування заборгованості.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за період з листопада 2019 року по квітень 2021 року у розмірі 22254,09 грн.

Відповідачем до суду першої інстанції 06.12.2021 було надано клопотання про застосування строків позовної давності щодо заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 ст.267 ЦК України).

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що в разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.256, ч.1 ст.261 ЦК України застосування позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності неможливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі справа № 372/1036/15-ц, постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 911/1555/17, від 14.03.2018 у справі № 917/1150/17, від 21.03.2018 у справі № 910/27026/14, від 02.04.2019 у справі № 902/326/16, від 19.06.2019 у справі № 905/1331/18, та від 30.04.2020 у справі № 19/49-10.

За змістом наведених норм, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у спорі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу. Тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України (аналогічні позиції викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі №910/11614/18, від 22.08.2019 у справі № 910/15453/17, від 03.09.2019 у справі № 920/903/17, від 19.11.2019 у справі № 910/16827/17).

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем доведено наявність заборгованості відповідача у розмірі 22254,09 грн, яка виникла у період з листопада 2019 року по квітень 2021 року. Позивач звернувся до суду з позовом 05.10.2021, тобто в межах строку позовної давності, в зв`язку з чим у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності у справі №922/4038/21 слід відмовити.

Позивачем у зв`язку із порушенням відповідачем умов договору нараховано 3% річних в сумі 566,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021 та інфляційні втрати в сумі 1305,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статями 610, 611 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

Тому, відповідно до наведених вище норм права позивач має право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування стягуваних сум 3% річних та інфляційних втрат позивачем до матеріалів справи надано відповідні розрахунки. Відповідачем контррозрахунку заборгованості до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних в сумі 566,70 грн та інфляційних втрат в сумі 1305,70 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 22254,09 грн вартості спожитої теплової енергії по договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 13862 від 01.01.2015, 3% річних в сумі 566,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021 та інфляційних втрат в сумі 1305,70 грн за період з 01.02.2020 по 22.09.2021 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що прийнято з нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2021 у справі №922/4038/21, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п.п.б), в) п.4 ч.1 ст.282 ГРК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 243, 269, 270, п.2 статті 275, п.1 ч.1 статті 277, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.12.2021 у справі №922/4038/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Чистякова Віталія Олеговича ( АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (вул.Мефодіївська, 11, м.Харків, 61037, НОМЕР_3 в філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк», МФО 351823, ) 22254,09 грн заборгованості за спожиту теплову енергію, 566,70 грн 3% річних, 1305,70 грн інфляційних втрат, 2270 грн судового збору за подання позовної заяви та 3405,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Справу №922/4038/21 повернути до Господарського суду Харківської області для видачі наказу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.08.2022

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза

Суддя О.В. Плахов