ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2022 р. Справа № 910/20755/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2022

у справі №910/20755/21 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Харківського міського центру зайнятості

до Міністерства юстиції України

про стягнення грошових коштів.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Харківський міський центр зайнятості звернувся з позовом до Міністерства юстиції України про стягнення грошових коштів у сумі 67964,80 грн, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача наявне зобов`язання щодо відшкодування позивачу виплаченої допомоги по безробіттю відповідно до п. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" у сумі 67964,80 грн у зв`язку з поновленням на роботі ОСОБА_1 за рішенням суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021 відкрито провадження у справі №910/20755/21 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/20755/21 позов Харківського міського центру зайнятості задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено приписи процесуального закону.

У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає, що задоволення позову у даному випадку призведе до подвійного стягнення з Міністерства юстиції України оплати за заявлений період, оскільки після поновлення ОСОБА_1 на роботі останній було виплачено кошти за час вимушеного прогулу у розмірі 146225,71 грн.

Також, відповідач вказує на передчасність заявленого позову, оскільки ухвалою Верховного Суду від 06.12.2021 відкрито касаційне провадження у справі №520/10516/2020 за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021. У разі скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій про поновлення ОСОБА_1 на роботі відбудеться незаконне стягнення коштів з Міністерства юстиції України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2022 апеляційну скаргу у справі №910/20755/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/20755/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу 15 днів з дня отримання копії ухвали.

Позивач у встановлений процесуальний строк не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що наказом Міністерства юстиції України №1346/к від 05.04.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту.

Наказом Міністерства юстиції України "Про внесення змін до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції" №203/к від 14.01.2020 внесено зміни до штату Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацій Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №4787/к від 20.12.2018.

Наказом Міністерства юстиції України №2220/к від 13.07.2020 ОСОБА_1 з 14.07.2020 звільнено з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" з припиненням державної служби.

У зв`язку з цим, 17.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до Харківського міського центру зайнятості з заявою про надання статусу безробітної, за наслідками розгляду якої наказом №НТ200727 від 27.07.2020 їй було надано статус безробітної з 27.07.2020.

З 15.08.2020 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" вказаній особі призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Також судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №520/10516/2020 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №2220/к від 13.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту, поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді або на іншій рівнозначній посаді, а також стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №520/10516/2020 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді або на іншій рівнозначній посаді, стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення та допущення судового рішення у частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання. Прийнято в цій частині постанову, якою поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб узятих під варту, а також стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення за період з 13.07.2020 по 11.08.2021 у розмірі 146225,71 грн.

На виконання рішення та постанови у справі №520/10516/2020 наказом Міністерства юстиції України №2014/к від 25.08.2021 скасовано наказ Міністерства юстиції України №2220/к від 13.07.2020 "Про звільнення" та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту.

Згідно з наданою позивачем довідкою, у період з 15.08.2020 по 01.04.2021 ОСОБА_1 було виплачено матеріальне забезпечення на випадок безробіття у розмірі 88672,50 грн, з яких 20707,70 грн було повернуто. Відтак, заборгованість складає 67964,80 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до Міністерства юстиції України з листом-претензією №ХМЦЗ-02-10490 від 10.09.2021 щодо повернення виплачених коштів в сумі 67964,80 грн.

У відповідь на вказаний лист відповідач надіслав Харківському міському центру зайнятості лист №93492/98508-12-21/16.3.2 від 13.10.2021, у якому повідомив, що питання про повернення коштів опрацьовується.

Оскільки відповідач у добровільному порядку вказані кошти не відшкодував, Харківський міський центр зайнятості звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді переглядається у Верховному Суді, а відповідачем вже виплачено такій особі середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відтак, на переконання відповідача, задоволення позову призведене до подвійного стягнення з відповідача як роботодавця.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на те, що у відповідача наявний обов`язок з відшкодування позивачу на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у зв`язку з поновленням його на роботі на підставі постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 у справі №520/10516/2020. Також судом відхилено доводи відповідача з приводу подвійного стягнення, оскільки грошові кошти за вимушений прогул та виплачені кошти як допомога по безробіттю, не є тотожними за своєю правовою природою.

З наведеними висновками місцевого господарського суду погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно зі ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також інші закони України, які прийняті відповідно до Конституції України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 8 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи, внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Статтями 34 та 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Роботодавець, у свою чергу, зобов`язаний відшкодувати Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартість послуг, наданих безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, позивачем виплачено ОСОБА_1 за період з 15.08.2020 по 01.04.2021 допомогу по безробіттю в сумі 67964,80 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №520/10516/2020, залишеним без змін в цій частині постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №2220/к від 13.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Також вказаною постановою поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з питань дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту та стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день постановлення рішення, а саме за період з 13.07.2020 по 11.08.2021, у розмірі 146225,71 грн.

Вказані судові рішення набрали законної сили та були повністю виконані відповідачем.

Таким чином, незаконність звільнення з посади вищевказаної особи відповідачем встановлена судовими рішеннями, якими, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється з дня поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Отже, на підставі вказаної норми за рахунок застрахованих осіб підлягають відшкодуванню лише витрати, понесені Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття внаслідок умисного невиконання цими особами своїх обов`язків та зловживання ними.

Разом з цим, доказів невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків або зловживання нею, які б свідчили про наявність підстав у відповідності до приписів Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" для стягнення таких витрат саме з неї, матеріали справи не містять.

Так, положеннями ст. ст. 34 та 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Отже, відповідач по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем у розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Натомість, позивач є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що діє від імені фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

З огляду на викладене, саме на відповідача покладено обов`язок з відшкодування позивачу суми виплаченого забезпечення ОСОБА_1 у зв`язку з поновлення її на роботі за рішенням суду.

Як було зазначено вище, позивачем виплачено ОСОБА_1 за період з 15.08.2020 по 01.04.2021 допомогу по безробіттю в сумі 67964,80 грн. Разом з цим, відповідач на законну вимогу позивача у добровільному порядку не відшкодував Харківському міському центру зайнятості виплачені ОСОБА_1 грошові кошти.

У відзиві на позов, а також у поданій апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що задоволення позову у даному випадку призведе до подвійного стягнення з Міністерства юстиції України оплати за заявлений період, оскільки після поновлення ОСОБА_1 на роботі останній було виплачено кошти за час вимушеного прогулу у розмірі 146225,71 грн.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що грошові кошти за вимушений прогул та виплачене забезпечення як допомога по безробіттю, в силу приписів закону не є тотожними за своєю правовою природою. Так, виплачена позивачем ОСОБА_1 соціальна допомога по безробіттю, стягнення якої є предметом спору, підлягає відшкодуванню відповідачем у порядку, встановленому ст. ст. 34 та 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а виплати, що здійснені відповідачем ОСОБА_1 на підставі рішення суду в порядку ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто, правова природа грошових коштів, які підлягають поверненню відповідачем позивачу, та грошових коштів, виплачених відповідачем, є різною.

Відтак, обставина поновлення відповідачем ОСОБА_1 за рішенням суду на посаді, як і виплата за рішенням суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не звільняє відповідача від встановленого обов`язку компенсувати виплачену позивачем суму допомоги по безробіттю, оскільки у даному випадку застосуванню підлягає норма ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", яка покладає такий обов`язок саме на відповідача.

Окрім цього, ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого забезпечення безробітному та вартості наданих йому соціальних послуг, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.07.2018 у справі №914/1875/17 та 12.06.2018 у справі №914/2087/17).

Щодо посилань відповідача, викладених в апеляційній скарзі, про передчасність заявлених позивачем вимог, слід зазначити наступне.

Ухвалою Верховного Суду від 06.12.2021 відкрито касаційне провадження у справі №520/10516/2020 за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021.

Разом з цим, постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 у справі №520/10516/2020 у відповідності до приписів ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України набрала законної сили з моменту її прийняття. Тому, судове рішення, що набрало законної сили у встановленому законом порядку, не може бути поставлене під сумнів.

Отже, доводи відповідача, викладені ним у поданій апеляційній скарзі, визнаються судом необґрунтованими та відхиляються.

З урахуванням усього вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з позицією місцевого господарського суду з приводу задоволення у повному обсязі позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 67964,80 грн, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 .

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/20755/21 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Міністерства юстиції України не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2022 у справі №910/20755/21 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Міністерство юстиції України.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов