РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.08.2022Справа № 910/4380/22
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 27 196, 61 грн,

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Державне підприємство «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 27 196, 61 грн.

Позовні вимоги з посиланням на 525, 526, 527, 936, 947 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором №10/1/211-06 про відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 10.02.2006, у частині оплати послуг за 2021 рік.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі №910/4380/22, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

18.07.2022 від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та письмове підтвердження, що станом на 11.07.2022 ціна позову не змінилася.

Також 18.07.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН» надійшло клопотання про заміну позивача на його правонаступника, з посиланням на те, що відповідно до Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.12.2021 №1595-р «Про погодження перетворення державних підприємств в акціонерні товариства та товариства з обмеженою відповідальністю», наказу Державного концерну «Укроборонпром» від 07.07.2022 за №273 «Про створення товариства з обмеженою відповідальністю» було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН» шляхом перетворення Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 замінено позивача в справі з Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН» (ідентифікаційний код 12602750) на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН» (ідентифікаційний код 12602750).

Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Про розгляд даної справи відповідач був повідомлений ухвалою суду від 13.06.2022, яка отримана останнім 17.06.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 111.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) в розумний строк, за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.02.2006 між позивачем (надалі - зберігач) та відповідачем (надалі - комітет) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 10/1/211-06 (надалі - договір), у пункті 1.2. якого передбачено, що комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1.

Відповідно до п. 1.1. договору зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (надалі - цінності) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача.

Положеннями п. п. 2.7. та 2.8. договору на зберігача покладений обов`язок щороку подавати комітетові: станом на 1 січня - звіт форми № 12 до 20 січня наступного за звітним року. Разом з річним звітом форми № 12 зберігач зобов`язаний подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік.

Згідно з п. п. 3.1., 3.2., 3.3. договору комітет зобов`язався відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі. Оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки) на основі попередньо укладеного договору закладення (поставки) цінностей мобілізаційного резерву. Контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан.

У пункті 4.1. договору сторони погодили, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого з комітетом кошторису витрат, затверджених комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати). У разі коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року (п. 4.2. договору).

Пунктом 7.3. договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів комітету на відпуск матеріальних цінностей).

На підставі умов договору сторонами було погоджено кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні на 2021 рік у сумі 23 623, 68 грн.

13.04.2021 позивачем направлено відповідачу разом із супровідним листом за № 1146 від 13.04.2021 акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 5 925, 55 грн, звіт про витрати за І квартал 2021 року, пояснювальну до нього і документи на підтвердження понесених витрат, які складені та завіреними позивачем.

16.07.2021 позивачем на адресу відповідача направлено разом із супровідним листом за № 43ДСК від 16.07.2021 акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 6 933, 54 грн, звіт про витрати за ІІ квартал 2021 року, пояснювальну до нього і документи на підтвердження понесених витрат, які складені та завіреними позивачем.

Позивачем 07.10.2021 направлено відповідачу разом із супровідним листом за № 3056 від 07.10.2021 акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 7 138, 72 грн, звіт про витрати за ІІІ квартал 2021 року, пояснювальну до нього і документи на підтвердження понесених витрат, які складені та завіреними позивачем.

Також 12.01.2022 позивачем направлено відповідачу разом із супровідним листом за № 35 від 12.01.2022 акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 7 198, 80 грн, звіт про витрати за ІV квартал 2021 року, пояснювальну до нього і документи на підтвердження понесених витрат, які складені та завіреними позивачем.

01.04.2022 у відповідь на вказаний вище лист відповідач листом за № 558/0/4-22 від 01.04.2022 повідомив позивача, що в зв`язку з закінченням попереднього бюджетного року, всі бюджетні призначення втратили чинність, тому погодити акт за ІV квартал 2021 року на суму 7 198, 80 грн не має підстав та бюджетних асигнувань.

На виконання умов договору в 2021 році позивачем надано послуги зі зберігання матеріальних цінностей відповідачу на загальну суму 27 196, 61 грн, однак останній свої зобов`язання щодо оплати вартості наданих послуг за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача 27 196, 61 грн заборгованості.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Внаслідок укладення договору між сторонами, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки і за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання глави 66 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Частиною першою статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

За приписами частини 1 статті 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв", державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Згідно із ч. 1, ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. п. 2, 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 (далі - Порядок) сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем у 2021 році надано відповідачу послуги зі зберігання матеріальних цінностей на загальну суму 27 196, 61 грн, що підтверджується актами на відшкодування витрат на зберігання, звітами про фактичні витрати на зберігання цінностей мобілізаційного резерву, документами на підтвердження понесених витрат, складеними та завіреними позивачем, які були направлені відповідачу, що підтверджується копіями супровідних листів (а. с. 21 - 61).

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду жодних зауважень щодо розрахунку суми відшкодування витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву за 2021 рік, проте акти на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей за спірний період не були підписані з боку відповідача, обґрунтованої відмови від підписання актів надано не було, відтак надані позивачем послуги вважаються прийнятими відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи зміст п. 4.2. укладеного сторонами договору та ст. 530 Цивільного кодексу України , суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати витрат на зберігання цінностей мобілізаційного резерву є таким, що настав.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Крім того, суд зазначає, що відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення Держрезерву України від виконання зобов`язань перед відповідальними зберігачами матеріальних цінностей державного резерву, оскільки відповідно до приписів ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналогічна правова позиція відповідає статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод та рішенням Європейського суду з прав людини зі справи "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та зі справи "Бакалов проти України" від 30.11.2004.

Отже, позовні вимоги, щодо стягнення з відповідача заборгованості за отримані послуги зі зберігання матеріальних цінностей за договором за 2021 рік у сумі 27 196, 61 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 27 196, 61 грн основної заборгованості.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН» (41600, Сумська область, Конотопський район, місто Конотоп, вулиця Рябошапка, будинок 25, ідентифікаційний код 12602750) 27 196 (двадцять сім тисяч сто дев`яносто шість) грн 61 коп. основного боргу та 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн 00 коп. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань