РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.08.2022Справа № 910/3832/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши справу за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Луганськгаз" (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Гагаріна, будинок 87) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ" (03065, місто Київ, пр. Гузара Любомира, будинок 44) про стягнення 2 739 028,58 грн.

За участю представників:

від позивача - Коваленко М.О.;

від відповідача - Даниляк О.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

24.05.2022 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Луганськгаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ" про стягнення 2 739 028,58 грн та була передана 25.05.2022 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ" на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Луганськгаз" інфляційні втрати у розмірі - 2 019 069,45 грн та 3% річних у розмірі 719 959,13 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Господарського суду м. Києва від 01.07.2021 № 910/5402/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021, позов Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» до Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 15 800 000,00 грн.

У зв`язку з тим, що грошові кошти в розмірі 15 800 000,00 грн отримано відповідачем 25.05.2020 позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі - 2019069,45 грн та 3% річних у розмірі 719 959,13 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2022 відкрито провадження у справі №910/3832/22 та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 30.06.2022.

Втім, відповідно до наказу Господарського суду міста Києва №211-О від 08.06.2022, суддя Демидов В.О. з 20.06.2022 по 03.07.2022 перебував у щорічній основній відпустці, що унеможливило розгляд справи призначений на 30.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.22 року було продовжено строк підготовчого провадження у справі №910/3832/22 та призначено підготовче засідання на 08.07.22 року.

17.06.2022 та 22.06.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (на електронну пошту суду 17.06.22 та засобами поштового зв`язку 22.06.22) в якому останній заперечує щодо задоволення позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначав, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних коштів нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу. Також зазначав, що позивачем невірно обраховано період користування відповідачем грошовими коштами.

04.07.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Вказував, що враховуючи те, що з 25.05.2020 (дата списання грошових коштів з особового рахунку АТ «Луганськгаз») до 01.12.2021 (дата повернення позивачу коштів) останній поніс матеріальні втрати від їх знецінення, відтак, згідно зі ст. 625 ЦК України, має право на отримання компенсації від боржника за весь період безпідставного користування грошовими коштами відповідачем.

05.07.2022 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він вказує, що позивач не доводить, що датою списання грошових коштів з його особового рахунку було сааме 25.05.2020.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.07.2022 закрито підготовче провадження у справі № 910/3832/22 та призначено справу до розгляду по суті на 28.07.2022.

У судовому засіданні 28.07.2022 оголошено перерву до 11.08.2022.

У судове засідання 11.08.2022 з`явилися представники позивача та відповідача, надали пояснення по справі.

В судовому засіданні 11.08.2022 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

31.12.2019 AT "Луганськгаз" (замовник) та ТОВ "Оператор ГТС України" (оператор) уклали договір транспортування природного газу № (далі - договір), за умовами якого (п.п.2.1, 2.2) оператор надає замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг (за їх наявності), які виникають при його виконанні. Послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі газотранспортної системи, з урахуванням особливостей, передбачених цим договором.

На виконання умов договору транспортування природного газу № від 31.12.2019 та Кодексу ГТС, 24.01.2020 між АТ «АКБ «КОНКОРД» та AT «ЛУГАНСЬКГАЗ» було укладено договір про надання банківської гарантії №71.00.016440 (далі - договір гарантії).

Відповідно до абз. 2 п. 1.1. договору гарантії, АТ «АКБ «КОНКОРД» надає гарантію в забезпечення належного виконання AT «ЛУГАНСЬКГАЗ» (принципал) своїх зобов`язань перед бенефіціаром, яким є ТОВ "Оператор газотранспортної системи України", що виникають у AT «ЛУГАНСЬКГАЗ» у зв`язку з належним виконанням договору транспортування природного газу № від 31.12.2019.

Згідно п. 1.2. договору гарантії, сума гарантії наданої банком у межах цього договору дорівнює 15 800 000,00 грн. Цією сумою обмежується будь-яка відповідальність банка за цим договором та гарантією. Термін дії гарантії - по 30 квітня 2020 року включно.

25.05.2020 АТ «АКБ «КОНКОРД» сплатив на користь ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" банківську гарантію в розмірі 15 800 000,00 грн, у зв`язку із невиконанням АТ «ЛУГАНСЬКГАЗ» зобов`язань за договором транспортування природного газу № від 31.12.2019.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 у справі №910/5402/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 та постановою Верховного Суду від 08.02.2022, яким стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Луганськгаз" безпідставно набуті кошти в розмірі 15 800 000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 237 000,00 грн.

Судові рішення мотивовані, зокрема, тим, що направлення ТОВ "Оператор ГТС України" платіжної вимоги до банку щодо виконання банківської гарантії було здійснено необґрунтовано, без дотримання встановленого договором та законодавством порядку врегулювання негативного місячного небалансу природного газу, що призвело до безпідставної виплати АТ "Луганськгаз" коштів у розмірі 15800000,00 грн.

При цьому, судами у справі №910/5402/21 враховано, що підставою для перерахування АТ «АКБ «КОНКОРД» на рахунок ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» коштів у сумі 15 800 000,00 гри. за банківською гарантією 71.00.016440 від 24.01.2020 стало звернення відповідача з вимогою від 15.04.2020 про проведення платежу, у зв`язку з порушенням АТ «Луганськгаз» зобов`язань за договором транспортування природного газу № від 31.12.2019, у зв`язку з неоплатою рахунку, виставленого за добовий небаланс природного газу за лютий, березень 2020 року.

Натомість, рішенням Господарського суду Луганської області від 21.10.2020 у справі №913/345/20, яке у встановленому порядку набрало законної сили, в позові щодо стягнення з АТ «Луганськгаз» заборгованості неоплачених обсягів негативних добових небалансів природного газу за лютий, березень 2020 року за договором транспортування природного газу № від 31.12.2019 було відмовлено, у зв`язку з відсутністю в діях АТ «Луганськгаз» порушення норм Кодексу ГТС та умов договору.

Таким чином, направлення відповідачем платіжної вимоги до Банку щодо виконання банківської гарантії було здійснено необґрунтовано, без дотримання встановленого Договором та законодавством порядку врегулювання негативного місячного небалансу природного газу, що призвело до безпідставної виплати позивачем коштів у розмірі 15 800 000,00 грн.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з наведеним не потребують доказування факти укладення договору транспортування природного газу № від 31.12.2019, договору про надання банківської гарантії №71.00.016440 від 24.01.2020, факту сплати АТ «АКБ «КОНКОРД» на користь ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" банківської гарантії в розмірі 15 800 000,00 грн.

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/5402/21, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

Як вбачається з матеріалів справи, грошові кошти у сумі 15 800 000,00 грн були повернуті ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" на рахунок АТ «Луганськгаз» 02.12.2021, що підтверджується платіжним дорученням №73971 від 02.12.2021.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Луганськгаз» посилається на те, що з 25.05.2020 (дата списання грошових коштів з особового рахунку АТ Луганськгаз) до 01.12.2021 (дата повернення позивачу коштів) він поніс матеріальні втрати від їх знецінення, відтак, згідно зі ст. 625 ЦК України, має право на отримання компенсації від боржника за весь період безпідставного користування грошовими коштами відповідачем. Просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2 019 069,45 грн та 3% річних у розмірі 719 959,13 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, у випадку коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі № 910/13814/17.

Судами у справі №910/5402/21 встановлено, що направлення ТОВ "Оператор ГТС України" платіжної вимоги до банку щодо виконання банківської гарантії було здійснено необґрунтовано, без дотримання встановленого договором та законодавством порядку врегулювання негативного місячного небалансу природного газу, що призвело до безпідставної виплати АТ "Луганськгаз" коштів у розмірі 15 800 000,00 грн, у зв`язку із чим вказані грошові кошти у сумі 15 800 000,00 грн було стягнено з ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" на рахунок АТ «Луганськгаз» як безпідставно набуті.

Крім того, вказаними рішеннями судів у справі №910/5402/21 встановлено, що датою списання грошових коштів з особового рахунку АТ «Луганськгаз» є 25.05.2020.

Також з матеріалів справи вбачається, що грошові кошти у сумі 15 800 000,00 грн були повернуті ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" на рахунок АТ «Луганськгаз» 02.12.2021, що підтверджується платіжним дорученням №73971 від 02.12.2021.

Отже, з 25.05.2020 по 02.12.2021 відповідач безпідставно утримував грошові кошти позивача у розмірі 15 800 000,00 грн.

Обставина про одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який були перераховані кошти.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 у справі № 910/6053/19.

У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20).

Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України.

Відтак у даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України нараховано інфляційні втрати у розмірі 2 019 069,45 грн та 3% річних у розмірі 719 959,13 грн, які позивач просить суд стягнути згідно наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто визначаючи розмір заборгованості відповідача, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

За результатами здійсненої судом перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення розмір інфляційних втрат та процентів річних перерахованих судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 2 019 069,45 грн та 3% річних у розмірі 719 959,13 грн підлягають задоволенню.

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача з огляду на задоволення позову.

Керуючись статтями 226, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПЕРАТОР ГАЗОТРАНСПОРТНОЇ СИСТЕМИ УКРАЇНИ" (03065, місто Київ, пр. Гузара Любомира, будинок 44, ) на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Луганськгаз" (93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вулиця Гагаріна, будинок 87, ) 2 739 028,58 грн заборгованості, з яких: 2 019 069 (два мільйони дев`ятнадцять тисяч шістдесят дев`ять) грн 45 коп. інфляційних втрат, 719 959 (сімсот дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 13 коп. 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 41 085 (сорок одна тисяча вісімдесят п`ять) грн 43 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 22.08.2022

Суддя Владислав ДЕМИДОВ