ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2022 р. Справа№ 910/18780/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2022

у справі №910/18780/21 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані»

до 1. Головного управління ДФС у місті Києві,

2.Державної казначейської служби України

про відшкодування шкоди у розмірі 168 119,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві (далі відповідач 1) та Державної казначейської служби України (далі відповідач 2) в якому просило суд стягнути з Державного бюджету України через відповідача 2 на користь позивача у якості відшкодування шкоди заподіяної відповідачем 1 грошові кошти у сумі 168 119,88 грн., які складаються з 3 % річних в сумі 53 159,96 грн. та інфляційних втрат в сумі 114 959,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- неправомірними діями відповідача 1 щодо несвоєчасного повернення тимчасово вилученого в рамках кримінального провадження № 0022227 майна, а саме грошових коштів в сумі 5 723 713,00 грн., позивачу була завдана шкода;

- враховуючи те, що зобов`язання з повернення спірного майна (грошових коштів) за своєю правовою природою є грошовим позивач, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за весь період прострочення виконання вказаного зобов`язання.

У позовній заяві позивач, на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України, повідомив, що у зв`язку з розглядом цієї справи в суді він очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу у орієнтовному розмірі 100 000,00 грн.

Також, позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції подано клопотання вих. № 3012/4 від 30.12.2021 в якому він просить, у разі ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача 1 на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в сумі 87 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 у справі №910/18780/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції погодився із доводами позивача щодо наявності ознак протиправності у бездіяльності відповідача 1 щодо неповернення грошових коштів встановивши, що обов`язок негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, визнавши безпідставними доводи позивача про те, що мають місце факти невиконання грошового зобов`язання та користування чужими грошовими коштами, виходив з того, що нормами КПК України передбачено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а відтак не можна вважати користуванням чужими грошовими коштами виконання вимог КПК України щодо забезпечення схоронності вилученого майна.

Також суд першої інстанції зауважив на тому, що позивачем не надано доказів того, що неповернення тимчасово вилучених коштів у визначений ним період завдало його інтересам шкоди.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 у справі №910/18780/21 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості оскільки судом першої інстанції при його ухваленні:

- неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: п. 21 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104, ст.ст. 22, 625, 1173, 1174 ЦК України;

- порушено норми процесуального права, а саме ст. 236 ГПК України (серед іншого, не враховано висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду України від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 та у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/15340/18).

У обґрунтування вказаної позиції, окрім наведених у позовній заяві підстав для задоволення позову, апелянт послався на те, що:

1. висновок суду першої інстанції про відсутність факту користування відповідачем 1 спірними грошовими коштами спростовується наступним:

- так як за змістом п. 21 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104, у разі коли гроші (у готівковій формі) у національній валюті України чи іноземній валюті не містять слідів кримінального правопорушення, вони можуть передаватись уповноваженому банку без зазначення їх номіналу та номерів банкнот та зараховуватися на спеціально визначені для цієї мети депозитні рахунки (далі - депозитний рахунок) або у разі письмової відмови банку передаватися для зберігання в індивідуальних сейфах уповноваженого банку;

- а за змістом положень чинного законодавства (Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516) наслідком передачі грошей на депозитний рахунок фактично є отримання вкладником процентів за вкладом (депозитом) відсотків;

- в свою чергу дія Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516 в силу приписів п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 розповсюджується на відповідача 2;

- отже, виплачені банківською установою (в даному випадку відповідачем 2) проценти на вклад (депозит), є доходом власника;

- вказані обставини свідчать про те, що перебування спірних коштів на депозитному рахунку відповідача 1, відкритому у відповідача 2, призвело до отримання відповідачем 1 доходу у вигляді процентів на вклад (депозит).

2. оскільки будь-яке зобов`язання в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора є грошовим, обов`язок щодо повернення позивачу спірних коштів є саме грошовим;

3. так як положеннями чинного законодавства встановлені наслідки прострочення грошового зобов`язання у вигляді сплати на користь кредитора 3 % річних та інфляційних втрат, для стягнення останніх не має жодного значення те, чи користувався боржник відповідними грошовими коштами, а визначальним є те, що такими коштами не користувався та не міг користуватися кредитор;

Крім того, в апеляційній скарзі скаржник просив поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, а також проводити розгляд апеляційної скарги за участю його представника.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2022, справу №910/18780/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю. Куксов В.В.

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/18780/21, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/18780/21.

06.06.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/18780/21.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481*100=248 100 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 248 100,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» про поновлення строку апеляційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 у справі №910/18780/21 та поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 у справі №910/18780/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 у справі №910/18780/21, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 у справі №910/18780/21 постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Крім того, вказаною ухвалою залишено без задоволення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» про проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи №910/18780/21.

Станом на 16.08.2022 відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та відповіді на нього, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Позивачу за умовами укладеного 01.07.2020 з Фізичною особою-підприємцем Очеретним Олександром Олександровичем договором суборенди нерухомого майна № 238 було передано у суборенду на оплатній основі приміщення загальною площею 5,00 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, буд. 7-Г.

27.05.2021 старшим слідчим з ОВС четвертого СВ РКП СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві Паламарчуком В.О. на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 19.05.2021 по справі №755/939/18 проведено обшук в приміщеннях за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Г, зокрема і у приміщенні, яке передано позивачу у суборенду на підставі договору суборенди нерухомого майна № 238 від 01.07.2020, та вилучено купюри, візуально схожі на грошові кошти Національної валюти України у загальній сумі 5 723 713,00 грн., зокрема: 187 купюр номіналом 1 000 грн., 2 198 купюр номіналом 500 грн., 15 911 купюр номіналом 200 грн., 11 162 купюри номіналом 100 грн., 688 купюр номіналом 50 грн., 4 333 купюри номіналом 20 грн., 1 397 купюр номіналом 10 грн., 543 купюри номіналом 5 грн., 268 купюр номіналом 2 грн., 132 купюри номіналом 1 грн. про що складено протокол обшуку від 27.05.2021.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.06.2021 по справі №755/939/18 задоволені клопотання старшого слідчого з ОВС четвертого СВ РКП СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві Блинов О.С. про поновлення процесуального строку на подання клопотання про арешт на вилучене майно та клопотання про накладення арешту на вилучене майно в рамках кримінального провадження №0000007, накладено арешт на речові докази: купюри, візуально схожі на грошові кошти Національної валюти України у загальній сумі 5 723 713,00 грн., зокрема: 187 купюр номіналом 1 000 грн., 2 198 купюр номіналом 500 грн., 15 911 купюр номіналом 200 грн., 11 162 купюри номіналом 100 грн., 688 купюр номіналом 50 грн., 4 333 купюри номіналом 20 грн., 1 397 купюр номіналом 10 грн., 543 купюри номіналом 5 грн., 268 купюр номіналом 2 грн., 132 купюри номіналом 1 грн. про що складено протокол обшуку від 27.05.2021, які вилучені 27.05.2021 під час проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Г.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.06.2021 позивачем подано апеляційну скаргу за наслідками розгляду якої ухвалою Київського апеляційного суду від 12.07.2021 скасовано ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.06.2021 та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого з ОВС четвертого СВ РКП СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві Блинова О.С., погодженого прокурором відділу Київської міської прокуратури Хацковим Д.О., про накладення арешту на купюри, візуально схожі на грошові кошти Національної валюти України у загальній сумі 5 723 713,00 грн. у рамках кримінального провадження №0000007 - відмовлено.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до ГУ ДФС у м. Києві з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна у якому просив негайно повернути майно, тимчасово вилучене 27.005.2021 у позивача під час обшуку за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Г, а саме грошові кошти у сумі 5 723 713,00 грн. (лист вих. № 1407/7 від 15.07.2021). Вказане клопотання отримано ГУ ДФС у м. Києві 16.07.2021, що підтверджується відповідною відміткою на листі вих. № 1407/7 від 15.07.2021.

Спірні грошві кошти позивачу повернуті не були, з огляду на що він звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого за наслідками розгляду якої ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2021 у справі №761/31263/21 частково задоволено скаргу та зобов`язано слідчого з особливо важливих справ четвертого СВ РКП СУ ГУ ДФС у м. Києві на досудовому розслідуванні якого перебуває кримінальне провадження, або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000007 від 12.01.2018, повернути позивачу майно, вилучене 27.05.2021 під час проведення обшуку за адресою: ТОВ «Глобалмані», м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Г, а саме: грошові кошти у сумі 5 723 713,00 грн.

Вказану ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2021 у справі №761/31263/21 разом з із супровідним листом вих.№ 1309/1 від 13.09.2021 направлено позивачем на адресу ГУ ДФС у м. Києві 13.09.2021.

В свою чергу спірні грошові кошти у загальній сумі 5 723 713,00 грн. повернуті позивачу 01.11.2021, що підтверджується платіжним дорученням №33 від 29.10.2021, яке проведено банком 01.11.2021.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що неправомірними діями відповідача 1 щодо неповернення тимчасово вилученого майна позивачу була завдана шкода, яка становить суму 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму несвоєчасно повернутого тимчасово вилученого в рамках кримінального провадження № 0022227 майна, а саме грошових коштів в сумі 5 723 713,00 грн.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив у повному обсязі з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 ГК України, якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

За змістом частини 2 статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є заподіяння майнової шкоди.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним положенням, передбаченим статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Водночас статтею 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

При цьому шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176, а саме у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Отже, за відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, тобто в інших випадках заподіяння шкоди органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратурою або судом, діють правила частини шостої цієї статті - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, в той час як відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

При цьому довести наявність складових елементів правопорушення має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказана правова позиція є сталою та неодноразово підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах від 02.03.2018 по справі № 916/336/17, від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 від 19.05.2020 у справі №910/22630/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що мала місце протиправна бездіяльність відповідача 1, яка полягала у невиконанні вимог ч. 7 ст. 236, п. 2 ч. 1 ст. 169, ч. 5 ст. 171 КПК України та неповерненні тимчасово вилученого майна.

Щодо вказаних обставин колегія суддів зазначає про наступне.

За змістом ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Частина 1 ст. 16 ГПК України встановлює, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення (ч. 2 ст. 16 КПК України).

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду (абз. 1 ч. 2 ст. 168 ГПК України).

Частиною 4 ст. 168 КПК України встановлено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 (далі Порядок № 1104), визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Пунктом 21 Порядку № 1104 встановлено, що речові докази у вигляді грошей (у готівковій формі) у національній валюті України або іноземній валюті передаються для зберігання, крім зберігання в індивідуальних сейфах, уповноваженому банку, що обслуговує орган, у складі якого функціонує слідчий підрозділ або підрозділ дізнання (далі - уповноважений банк), з їх описом із зазначенням найменування та номіналу, номерів банкнот, який додається до супровідного листа. У разі коли гроші (у готівковій формі) у національній валюті України чи іноземній валюті не містять слідів кримінального правопорушення, вони можуть передаватись уповноваженому банку без зазначення їх номіналу та номерів банкнот та зараховуватися на спеціально визначені для цієї мети депозитні рахунки (далі - депозитний рахунок) або у разі письмової відмови банку передаватися для зберігання в індивідуальних сейфах уповноваженого банку.

Згідно з п. 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, серед іншого, за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 169 КПК України копія судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, копія судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна негайно після його оголошення вручається слідчому, прокурору. У разі відсутності слідчого, прокурора під час оголошення судового рішення його копія надсилається таким особам не пізніше наступного робочого дня. Слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна ч. 3 ст. 173 КПК України).

Отже, відповідно до положень чинного законодавства, наслідком прийняття судом рішення про відмову у задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна є обов`язок негайного повернення особі відповідного тимчасово вилученого майна.

Зі змісту ухвали Київського апеляційного суду від 12.07.2021 якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого з ОВС четвертого СВ РКП СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві Блинова О.С., погодженого прокурором відділу Київської міської прокуратури Хацковим Д.О., про накладення арешту на купюри, візуально схожі на грошові кошти Національної валюти України у загальній сумі 5 723 713,00 грн. слідує, що при її оголошенні був присутній прокурор відділу Київської міської прокуратури Хацков Д.О., а відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 169 ГПК України та відсутність доказів протилежного, колегія суддів вважає доведеним, що копію вказаної ухвали прокурором було отримано 12.07.2021.

За таких обставин обов`язок щодо повернення позивачу спірних грошових коштів виник 12.07.2021 та, відповідно, мав бути виконаний негайно, тобто 12.07.2021, проте, як встановлено вище був виконаний 01.11.2021, тобто з порушенням строку.

Вказане свідчить про те, що протиправність поведінки відповідача 1 полягає у невиконанні прямого припису закону і неповерненні всупереч вимог ст. 169 КПК України тимчасово вилученого у позивача майна, а саме грошових коштів у загальній сумі 5 723 713,00 грн., у визначений законодавством строк.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що має місце протиправна бездіяльність відповідача 1, що складає перший елемент складу цивільного правопорушення.

Статтею 41 Конституції України, серед іншого, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковані Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9 листопада 1995 року, Перший протокол, протоколи № 4 і № 7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року, та протоколи № 2 і № 11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти

В свою чергу за змістом положень ч.ч. 3, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, з огляду на прийняття Київським апеляційним судом ухвали від 12.07.2021 у відповідача 1 виник обов`язок негайно повернути позивачу тимчасово вилучене майно, а саме грошові кошти у загальній сумі 5 723 713,00 грн.

За змістом ст.ст. 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12 та неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах від 20.06.2018 у справі № 910/21812/17, від 17.01.2018 у справі № 910/11316/17, від 12.03.2019 у справі № 904/8223/16, від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

Так як обов`язок щодо негайного повернення позивачу тимчасово вилученого майна, а саме грошових коштів у загальній сумі 5 723 713,00 грн. виражений в грошових одиницях України та, передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, вказане зобов`язання є грошовим.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, фактично між сторонами з огляду на положення КПК України та прийняття Київським апеляційним судом ухвали від 12.07.2021 виникло грошове зобов`язання за яким позивачу (кредитору) відповідачем 1 (боржником) 12.07.2021 мали бути повернуті грошові кошти у загальній сумі 5 723 713,00 грн.

З огляду на те, що відповідач 1 порушив грошове зобов`язання з повернення позивачу майна , а саме грошових коштів у загальній сумі 5 723 713,00 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Щодо періоду нарахування 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає про наступне.

Визначаючи період прострочення позивач виходить з того, що таке прострочення тривало у період з 12.07.2021 (дата у яку процесуальний керівник у кримінальному провадженні №0000007 - прокурор Хацков Д.О. дізнався про те, що ухвалою Київського апеляційного суду від 12.07.2021 скасовано ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.06.2021 про накладення арешту на спірне майно та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні відповідного клопотання старшого слідчого з ОВС четвертого СВ РКП СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві Блинова О.С., погодженого прокурором відділу Київської міської прокуратури Хацковим Д.О., про накладення арешту на спірне майно відмовлено) по 01.11.2021 (дата фактичного отримання позивачем спірних коштів).

Як встановлено вище відповідний обов`язок щодо повернення грошових коштів у загальній сумі 5 723 713,00 грн. виник 12.07.2021 та мав бути виконаний негайно, тобто 12.07.2021, а відтак, датою початку прострочення такого обов`язку є саме 13.07.2021, а не 12.07.2021 як визначено позивачем.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при здійснені розрахунку річних та пені, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та річних. (Близька за змістом правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 910/13064/17, від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 25.02.2020 у справі № 910/2615/18).

Отже, як день у який обов`язок щодо повернення грошових коштів у загальній сумі 5 723 713,00 грн. мав бути виконаний, так і день виконання такого обов`язку, не можуть вважатися днем прострочення.

За таких обставин прострочення щодо повернення позивачу грошових коштів у загальній сумі тривало з 13.07.2021 по 31.10.2021 включно.

Водночас зміна періоду розрахунку не вплинула на правильність виконаного позивачем розрахунку інфляційних втрат.

В свою чергу вірною сумою 3 % річних, як підлягають стягненню на користь позивача є 52 219,08 грн.

5 723 713,00/100*3/365*111=52 219,08

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду рішення від 14.04.2021 у справі № 910/43418780/21 колегія суддів дійшла висновку, що законними і обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення на його користь 3 % річних в сумі 52 219,08 грн. та інфляційних втрат в сумі 114 959,92 грн.

Слід зазначити і про те, що у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є відповідач 1 (наслідком бездіяльності якого було прострочення повернення позивачу спірних коштів) та відповідач 2 (який відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі статтею 25 БК України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 43 БК України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входить до компетенції Державного казначейства України.

Таким чином, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача підлягають 3 % річних в сумі 52 219,08 грн. та інфляційних втрат в сумі 114 959,92 грн., в іншій частині позову відмовляється.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що:

- у позовній заяві позивач, на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України, повідомив, що у зв`язку з розглядом цієї справи в суді він очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу у орієнтовному розмірі 100 000,00 грн.;

- 31.12.2021 позивачем до суду подано клопотання вих. № 3012/4 від 30.12.2021 в якому він просить у разі ухвалення рішення про задоволення позовних вимог стягнути з відповідача 1 на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в сумі 87 000,00 грн. До вказаного клопотання позивачем додані оригінал ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АІ № 1185674 від 30.12.2021, а також належним чином засвічені копії укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Правова економічна безпека» договору про надання правової допомоги від 04.01.2018 та додаткової угоди № 9 від 20.10.2021 до вказаного договору, рахунку на оплату № 64 від 18.11.2021, платіжного доручення № 748 від 19.11.2021 та акту приймання-передачі наданих послуг від 24.12.2021.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 87 000,00 грн., ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії:

- укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Правова економічна безпека» договору про надання правової допомоги від 04.01.2018 та додаткової угоди № 9 від 20.10.2021 до вказаного договору;

- рахунку на оплату № 64 від 18.11.2021;

- платіжного доручення № 748 від 19.11.2021;

- акту приймання-передачі наданих послуг від 24.12.2021.

Зі змісту укладеного між позивачем як клієнтом та Адвокатським об`єднанням «Правова економічна безпека» як адвокатом договору про надання правової допомоги від 04.01.2018 (далі Договір) слідує, що:

- адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами (п. 1.1);

- адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень, серед іншого, представляє клієнта з усіма правами, які надано законом позивачу, представляє інтереси клієнта в усіх судових органах та судах загальної юрисдикції (п. 1.2);

- розмір гонорару за надання правової допомоги встановлюється у розмірі, що визначається за домовленістю сторін (п. 2.1).

У додатковій угоді № 9 від 20.10.2021 до Договору сторонами погоджено, що:

- окрім доручень, наведених у п. 1.2 Договору, адвокат зобов`язується надавати клієнту правову допомогу, пов`язану з відшкодуванням у судовому порядку шкоди, завданої позивачу внаслідок неповернення відповідачем 1 тимчасово вилучених у позивача грошових коштів в сумі 5 723 713,00 грн. (п. 1)

- для виконання доручення клієнта, пов`язаного з наданням правової допомоги пов`язаної з відшкодуванням у судовому порядку шкоди, завданої позивачу внаслідок неповернення відповідачем 1 тимчасово вилучених у позивача грошових коштів в сумі 5 723 713,00 грн., адвокат зобов`язується:

1. вчинити дії, направлені за збір інформації та доказів, необхідних для підготовки та звернення до Господарського суду м. Києва в інтересах позивача із позовною заявою до відповідача 1 та відповідача 2 про відшкодування шкоди;

2. підготувати та подати до Господарського суду м. Києва в інтересах позивача позовну заяву до відповідача 1 та відповідача 2 про відшкодування шкоди;

3. підготувати та подати до Господарського суду м. Києва відповідь на відзив відповідача 1 та/або відповідача 2 (якщо буде (-уть) подано (-і) відзив (-и) на позовну заяву);

4. у разі виникнення необхідності, в ході розгляду справи від імені клієнта підготувати та подати до Господарського суду м. Києва відповідне клопотання, заяву, письмові пояснення або інші процесуальні документи;

5. представляти інтереси позивача (брати участь в судових засіданнях), а також надавати інші види правової допомоги під час розгляду справи (п. 2);

- розмір гонорару адвоката на надання клієнту правової допомоги, передбаченої п.п. 1, 2 цієї додаткової угоди становить 87 000,00 грн. (п. 3);

- оплата послуг адвоката, передбачених п.п. 1, 2 цієї додаткової угоди, здійснюється клієнтом на підставі рахунку-фактури, протягом 5 календарних днів з моменту отримання клієнтом рахунку (п. 4).

У акті приймання-передачі наданих послуг по Договору від 24.12.2021 сторони дійшли згоди про те, що:

- на виконання умов Договору та додаткової угоди № 9 від 20.10.2021 в період з 20.10.2021 по 24.12.2021 адвокат надав клієнту наступні послуги з правової допомоги, а саме: підготовка та подання до Господарського суду м. Києва в інтересах позивача позовної заяви № 1711/3 від 17.11.2021 до відповідача 1 та відповідача 2 про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, в розмірі 168 119,88 грн. (п. 1);

- послуги з надання правової допомоги, зазначені в п. 1 даного акту, передані адвокатом та прийняті клієнтом у повному обсязі (п. 2);

- клієнт підтверджує, що адвокатом, на виконання умов Договору та додаткової угоди № 9 від 20.10.2021 в період з 20.10.2021 по 24.12.2021 надані послуги якісно та в повному обсязі. Клієнт не має жодних претензій щодо наданих адвокатом послуг. Після завершення розрахунків в повному обсязі адвокат не матиме жодних претензій до клієнта (п. 3).

Факт оплати наданих позивачу Адвокатським об`єднанням «Правова економічна безпека» послуг на загальну суму 87 000,00 грн. підтверджується належним чином засвідченою копією платіжного доручення № 748 від 19.11.2021.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським об`єднанням «Правова економічна безпека» послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір заявлених витрат на правову допомогу в сумі 87 000,00 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і явно не співрозмірні із виконаною роботою у суді під час представництва інтересів позивача у даній справі, що розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) представників сторін, так як:

- умовами п. 2 додаткової угоди № 9 від 20.10.2021 до Договору сторонами визначено перелік правової допомоги, яка має бути надана позивачу за умовами вказаної додаткової угоди, який складається з п`яти пунктів, а у п. 3 - те, що розмір гонорару адвоката на надання клієнту правової допомоги, передбаченої п. 2 цієї додаткової угоди становить 87 000,00 грн. Вказане свідчить про те, що 87 000,00 грн. є вартістю всього переліку видів послуг, які визначені в п. 2 цієї додаткової угоди;

- водночас зі змісту акту приймання-передачі наданих послуг по Договору від 24.12.2021 слідує, що сторони дійшли згоди про те, що адвокатом при представництві інтересів позивача у цій справі № 910/18780/21 надано лише один з п`яти погоджених сторонами видів послуг, а саме: підготовка та подання до Господарського суду м. Києва позовної заяви. В свою чергу стягнення вартості правової допомоги, які не була надана не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру;

- в свою чергу як у Договорі, так і у додатковій угоді № 9 від 20.10.2021 до Договору сторонами не визначено вартість однієї години роботи адвоката, так само як і у акті приймання-передачі наданих послуг по Договору від 24.12.2021 не зазначено скільки часу адвокат витратив на підготовку та подання до Господарського суду м. Києва позовної заяви;

- слід зазначити і про те, що такий вид послуг як подання позовної заяви не віднесений до визначених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видів правничої допомоги, а відтак витрати на здійснення такого виду робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу. Аналогічна за змістом правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі № 9901/264/19;

- справа сторін не є складною та не містить велику кількість документів, які необхідно було б вивчити при здійсненні підготовчої роботи;

- справа сторін є малозначною та потребує лише наявності базових знань у сфері цивільного та господарського законодавства України, а відтак, вивчення судової практики у даній категорії спору не є необхідним;

- заявлена до стягнення сума витрат на адвокатські послуги становить більш ніж 50 % від суми майнових вимог у цій справі, що не може бути визнано обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову;

- у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ця справа викликала публічний інтерес, а її результати можуть вплинути на репутацію позивача.

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 129 ГПК України, згідно з якою інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також те, що позовні вимоги позивача у цій справі було задоволено частково, витрати відповідача на послуги адвоката, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, підлягають стягненню на користь відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вказані обставини колегія суддів, з урахуванням предмету та підстав позовних вимог у даній справі, оцінюючи витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності справи, беручи до уваги те, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) представників сторін, з огляду на те, що заявлений позивачем до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу не відповідає критеріям обґрунтованості, розумності, співмірності та пропорційності, а також у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг є завищеним, беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог у справі № 910/18780/21, керуючись принципом розумності судових витрат, дійшла висновку, що справедливим, співрозмірним та обґрунтованим є стягнення з відповідача 1 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також порушення норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 910/18780/21 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позовні вимоги задовольняються частково, до стягнення на користь позивача з Державного бюджету України через Державну казначейську службу підлягають 3 % річних в сумі 52 219,08 грн. та інфляційних втрат в сумі 114 959,92 грн., в іншій частині позову відмовляється, до стягнення з відповідача 1 на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 910/18780/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 910/18780/21 скасувати та прийняти нове рішення яким позов задовольнити частково.

3. Стягнути Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, будинок 6, ідентифікаційний код 37567646) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобалмані» (01103, м. Київ, бульвар Дружби Народів, 28-В, ідентифікаційний код 36425142) 3 % річних в сумі 52 219 (п`ятдесят дві тисячі двісті дев`ятнадцять) грн. 08 коп. та інфляційні втрати в сумі 114 959 (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 92 коп.

4. Стягнути з Головного управління ДФС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код 39439980) витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

5. В решті позовних вимог відмовити.

6. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/18780/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов