ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2022 року Справа № 903/182/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Максіфуд Україна" на рішення Господарського суду Волинської області від 9 червня 2022 року, повний текст складено 16 червня 2022 року (суддя Вороняк А.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Максіфуд Україна"

до Фізичної-особи підприємця Думко Романа Васильовича

про стягнення 67017 грн 84 коп.

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Максіфуд Україна (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Волинської області з позовом до Фізичної особи підприємця Думка Романа Васильовича (надалі - Відповідач) про стягнення 53285 грн попередньої оплати,10002 грн 80 коп. інфляційних втрат, а також трьох відсотків річних в розмірі 3730 грн 04 коп..

Позовні вимоги вмотивовані тим, що Позивач сплатив Відповідачу 53285 грн передоплати товару за договором поставки № 31/07/19-01 від 31 липня 2019 року, проте Відповідач не виконав умов Договору в частині поставки товару.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 9 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що реквізити платіжних документів у призначеннях платежів стосувались проведення оплати за товар, а саме барну станцію та матеріали згідно рахунку. При цьому суд критично оцінив подані Позивачем на підтвердження сплаченої ним попередньої оплати товару по спірному договорі платіжні доручення, оскільки там зазначено інший товар, а саме: призначенням платежу оплата за барну станцію з/но рах.№11 від 5 липня 2019 року без ПДВ; часткова оплата за барну станцію з/но рах.№13 від 10 вересня 2019 року без ПДВ; часткова оплата за барну станцію з/но рах.№13 від 10 вересня 2019 року без ПДВ; оплата за матеріали з/но рах.№19 від 15 січня 2020 року без ПДВ.

Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що саме на платника покладається обов`язок визначення повної та достовірної інформації щодо сплачених ним коштів та підставу їх перерахування за платіжними дорученнями.

Місцевий господарський суд зауважив в своєму рішенні, що пунктом 2.2 спірного договору сторони визначили, що оплата поставленого товару здійснюється у повному обсязі по факту поставки, що підтверджується підписаними накладними та згідно виставлених рахунків.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що оскільки, у вищезазначених платіжних документах реквізит "Призначення платежу" містять повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу, Позивачем чітко визначено призначення платежу, проплати здійснено до укладення спірного договору та після закінчення строку поставки товару по специфікації, то суд прийшов до висновку, що в даному випадку перерахунок коштів здійснено за інший товар, а саме за барну станцію і матеріали (не за пледи з логотипом Novellina), а відповідно і не за спірним правочином, який є підставою позовних вимог.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що на виконання умов договору Позивач здійснив передоплату товару на загальну суму 53 285 грн. Апелянт зазначає, що дійсно в платіжних доручення, згідно яких була здійснена попередня оплата по договору поставки № 31/07/19-01, в графі «Призначення платежу» зазначено, що оплата здійсненна за барну станцію, в той час як згідно умов Специфікації Відповідач повинен був поставити Позивачу пледи з логотипом ІЧоуеІІіпа. Позивач зазначає, що договір поставки №31/07/19-01 це єдиний договір який було укладено між Позивачем та Відповідачем. Будь-які інші договори, в тому числі договори предметом яких була поставка барної станції, між сторонами не укладались. Також, Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але жодних заперечень проти позову до суду не подав, так само як і не долучив до матеріалів справи будь-які докази того, що оплата в розмірі 53 285 грн здійснена не на підставі договору поставки № 31/07/19-01, а згідно іншого правочину. Позивач зазначає, що наявність в графі платіжних дорученнях «Призначення платежу» інформації про оплату за барну станцію, є нічим іншим як помилкою, яка доволі часто зустрічається під час здійснення господарських операцій. Згадана помилка, хоч і створює передумовою для більш критичної оцінки доказів, але не може бути самодостатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 7 липня 2022 року прийнято справу №903/182/22 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В., суддя Бучинська Г.Б. та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача.

На підставі службової записки головуючого судді по справі №903/182/22 (у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії суддів) розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 серпня 2022 року за № 01-05/314 призначено заміну судді-члена колегії у даній справі.

Відповідно до витягу із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи було призначено склад колегії суддів для розгляду справи №903/182/22: Василишин А.Р. - головуючий суддя; суддя Бучинська Г.Б.; суддя Філіпова Т.Л..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 серпня 2022 року прийнято справу №903/182/22 до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді-Василишина А.Р., суддів Бучинська Г.Б., Філіпової Т.Л..

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків,передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", з 1 січня 2022 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 2481 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 248000 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 903/182/22 не підпадає під дані винятки.

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 7 липня 2022 року було повідомлено сторін про те, що розгляд справи №903/182/22 буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 5 вересня 2022 року включно.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Позивача слід відмовити, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому Північно-західний апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Як зазначає Позивач та вбачається з копії Договору поставки, долученого Позивачем до матеріалів справи, 31 липня 2019 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір поставки №31/07/19-01 від 31 липня 2019 року (надалі Договір; а.с. 4).

За умовами пункту 1.1 Договору, Відповідач зобов`язався поставити і передати у власність Позивача товари, що визначені сторонами у специфікаціях (далі товар), а Позивач зобов`язався прийняти товар та сплатити його вартість на умовах даного Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору, найменування (асортимент), кількість, одиниці виміру, ціна за одиницю товару та загальна вартість кожної партії товару, що підлягає поставці визначаються сторонами у специфікаціях, що є додатками до цього Договору та становлять невід`ємну частину цього Договору.

Пунктом 2.2 Договору сторони визначили, що оплата поставленого товару здійснюється у повному обсязі по факту поставки, що підтверджується підписаними накладними та згідно виставлених рахунків.

Згідно з пунктом 3.1 Договору, місце та умови поставки товарів зазначаються у специфікаціях, що є невід`ємними додатками до даного Договору.

Копією специфікацію до Договору стверджується, що Відповідач мав поставити Позивачу товар пледи з логотипом Novellina в кількості 500 штук на загальну суму 123750 грн, строк поставки партії товару протягом 3-х календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін цієї специфікації (а.с. 5).

Як стверджує Позивач, на виконання умов Договору, Позивач здійснив передоплату товару на загальну суму 53285 грн, а саме згідно таких платіжних доручень: № 707 від 15 липня 2019 року на суму 13800 грн; № 831 від 18 вересня 2019 року на суму 20000 грн; № 850 від 30 вересня 2019 року на сум 9200 грн; № 1053 від 16 січня 2020 року на суму 10285 грн (а.с.6-9).

Як стверджує Позивач, Відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором щодо поставки товару.

З метою досудового врегулювання спору Позивач 14 лютого 2022 року направив на адресу Відповідача вимогу № 02-0015/22 в якій просив негайно перерахувати на банківський рахунок Позивачу 53285 грн попередньої оплати (а.с.11; докази направлення на адресу Відповідача на а.с. 12).

У зв`язку з невиконанням Відповідачем зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, Позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушеного, на його думку права, в якому просив стягнути з Відповідача 53285 грн попередньої оплати по Договору, 10002 грн 80 коп. інфляційних втрат, 3730 грн 04 коп. 3% річних.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України тощо.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу дії частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З поданої Позивачем апеляційної скарги, вбачається що всі її заперечення зводяться до того, що Договір, який міститься в матеріалах справи це єдиний договір який було укладено між Позивачем та Відповідачем, а наявність в графі платіжних дорученнях «Призначення платежу» інформації про оплату за барну станцію, є нічим іншим як помилкою, з приводу таких доводів суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до пункту 1.2 Договору, найменування (асортимент), кількість, одиниці виміру, ціна за одиницю товару та загальна вартість кожної партії товару, що підлягає поставці визначаються сторонами у специфікаціях, що є додатками до цього Договору та становлять невід`ємну частину цього Договору.

Пунктом 2.2 Договору сторони визначили, що оплата поставленого товару здійснюється у повному обсязі по факту поставки, що підтверджується підписаними накладними та згідно виставлених рахунків.

Копією специфікацію до Договору стверджується, що Відповідач мав поставити Позивачу товар пледи з логотипом Novellina в кількості 500 штук на загальну суму 123750 грн, строк поставки партії товару протягом 3-х календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін цієї специфікації (а.с. 5).

Позивачем на підтвердження сплаченої ним попередньої оплати товару по спірному Договорі, долучено до матеріалів справи наступні платіжні доручення:

· платіжне доручення № 707 від 15 липня 2019 року на суму 13800 грн з призначенням платежу: оплата за барну станцію з/но рах.№11 від 5 липня 2019 року без ПДВ;

· платіжне доручення № 831 від 18 вересня 2019 на суму 20000 грн з призначенням платежу: часткова оплата за барну станцію з/но рах.№13 від 10 вересня 2019 року без ПДВ;

· платіжне доручення № 850 від 30 вересня 2019 року на суму 9200 грн з призначенням платежу: часткова оплата за барну станцію з/но рах.№13 від 10 вересня 2019 року без ПДВ;

· платіжне доручення № 1053 від 16 січня 2020 року на суму 10285 грн з призначенням платежу: оплата за матеріали з/но рах.№19 від 15 січня 2020 року без ПДВ, враховуючи таке.

Відповідно до частини 1 статті 1089 Цивільного кодексу України, за платіжним дорученням банк зобов`язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено законом «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно з пунктом 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

У пункті 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону.

В силу дії пункту 1.35 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 3.8 вказаної Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті реквізит: «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення: «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Відтак, колегія суддів констатує, що право визначати призначення платежу в платіжних документах згідно вказаних норм належить виключно платнику.

З урахуванням наведеного вище саме на платника покладається обов`язок визначення повної та достовірної інформації щодо сплачених ним коштів та підставу їх перерахування за платіжними дорученнями.

З аналізу наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що реквізити платіжних документів у призначеннях платежів стосувались проведення оплати за товар, а саме барну станцію та матеріали згідно рахунку, в той час як в специфікації найменування товару - пледи з логотипом Novellina в кількості 500 шт.

В той же час, Позивач доводить, що це лише механічна помилка в назві, однак, будь-яких доказів, окрім описаних вище платіжних доручень не надає (не довів своє твердження належними і допустимими доказами). При цьому із самих платіжних доручень вбачається, що платник вказав про те, що оплата проведена згідно рахунків (№11 від 5 липня 2019 року; №13 від 10 вересня 2019 року; №19 від 15 січня 2020 року). Колегія суддів зазначає, що Позивач в підтвердження обставини ніби-то допущенної в назві товару помилки, мав би долучити відповідні рахунки, адже такі рахунки були зазначені в платіжних дорученнях саме зі слів Позивача при проведенні відповідних оплат (відповідно якщо він на них посилався, то мав би мати їх в наявності). Крім того, існування таких рахунків передбачено і пунктом 2.2 Договору.

При цьому за приписами чинного ГПК України долучення таких доказів Позивачем (апелянтом) можливе лише в двох випадках: під час розгляду в місцевому господарському суді до закінчення підготовчого провадження; при подачі апелянтом апеляційної скарги (стаття 269 ГПК України).

Водночас Позивачем не вчинено жодних дій в передбачених випадках для долучення вказаних доказів.

З огляду на вказане, Позивачем в спротсування обставин щодо допущенної помилки не подано жодних доказів, а навпаки наявні в матеріалах справи докази, свідчать про істотну розбіжність в назві товару та й самому ж функціональному призначенні такого товару.

Водночас, апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що згідно умов специфікації від 31 липня 2019 року Відповідач повинен був поставити Позивачу товар пледи з логотипом Novellina в кількості 500 шт на загальну суму 123750 грн протягом 3-х календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін цієї специфікації.

Як вбачається з платіжного доручення № 707 від 15 липня 2019 року оплату в сумі 13800 грн здійснено ще до укладення між сторонами Договору поставки та підписання специфікації, згідно якої поставка мала відбутися з 1 серпня 2019 року по 3 вересня 2019 року (3 дні).

Наступні оплати згідно платіжного доручення № 831 від 18 вересня 2019 року на суму 20000 грн, платіжного доручення № 850 від 30 вересня 2019 року на суму 9200 грн, платіжне доручення № 1053 від 16 січня 2020 року на суму 10285 грн здійснено після закінчення строку поставки (понад місяць та 5 місяців відповідно), що визначений в пункті 1.1 специфікації, а саме протягом 3-х календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін цієї специфікації.

Підсумовуючи усе вищеописане колегія суддів зазначає, що оскільки, у вищезазначених платіжних документах реквізит "Призначення платежу" містять повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу, Позивачем чітко визначено призначення платежу, проплати здійснено до укладення спірного Договору та після закінчення строку поставки товару по специфікації, то в даному випадку перерахунок коштів здійснено за інший товар, а саме за барну станцію і матеріали (не за пледи з логотипом Novellina) та не за спірним правочином, який є підставою позовних вимог.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо розірвання даного правочину чи визнання його недійсним у встановленому Законом порядку.

Поряд з тим, з огляду на доводи апеляційної скарги щодо того, що дані оплати здійснено Позивачем саме як передоплати по Договору, то колегія суду оцінює їх критично і з огляду на те, що Договором, котрий укладено сторонами взагалі не передбачено обов`язків щодо передоплати за товар. Навпаки, суть Договору зводиться до того, що оплата товару здійснюється саме по факту поставки, котра в свою чергу здійснюється за підписаними накладними та згідно виставлених рахунків, котрі в свою чергу мають відповідати укладеній між сторонами Специфікації (в котрій, в свою чергу, визначається: кількість та асортимент товару, ціна товару, місце поставки, умови поставки, сторони поставки).

Водночас, окрім усього вищеописаного в даній постанові) суд апеляційної інстанції критично оцінює і доводи апелянта щодо підставності саме цього позову з огляду на не існування інших Договорів, з огляду на те, що Позивач не довів первинними документами, що вказані оплати здійснені ним саме на виконання Договору, та обгрунтовуючи позов саме як повернення передоплати за Договором (котрої, як встановлено вище колегією суду взагалі не передбачалося за Договором) може отримати рішення, на котре зміг би посилатися (як на встановлені обставини) зокрема при подачі позову щодо відмови від Договору і відшкодування збитків за підпунктом 2.3 Договору. Дане на переконання колегії суду також свідчить про можливості задоволення вказаного позову з підстав, що визначені Позивачем в позовній заяві.

При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що у разі дійсності існування обставин щодо сплати Позивачем коштів за барну станцію (за платіжними дорученнями № 707 від 15 липня 2019 року на суму 13800 грн; № 831 від 18 вересня 2019 року на суму 20000 грн; № 850 від 30 вересня 2019 року на сум 9200 грн; № 1053 від 16 січня 2020 року на суму 10285 грн (а.с.6-9)) та факту не поставки даного товару Відповідачем (з огляду на факт не доведення в даній справі, що дані дії вчинено Позивачем за Договором), та з огляду на існування договорів щодо поставки товару, що оплачено Позивачем, Позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про повернення коштів, що помилково сплачені Відповідачу.

Відтак, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, оцінюючи їх за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення 53285 грн слід відмовити через безпідставність та недоведеність таких позовних вимог. Відповідно, зважаючи на відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення основного боргу, Північно-західний апеляційний господарський суд відмовляє й у стягненні нарахованих на суму основного боргу інфляційних втрат в розмірі 10002 грн 80 коп. та 3 % річних у розмірі 3730 грн 04 коп..

Дане рішення й було прийняте місцевим господарським судом.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, наведені в апеляційній скарзі безпідставними та необґрунтованими.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків місцевого господарського суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Максіфуд Україна" на рішення Господарського суду Волинської області від 9 червня 2022 року в справі №903/182/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Волинської області від 9 червня 2022 року в справі №903/182/22 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу №903/182/22 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.