УХВАЛА

10 серпня 2022 року

м. Київ

cправа № 904/6689/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.,

секретар судового засідання - Астапова Ю. В.,

розглядаючи касаційні скарги Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.10.2021 (суддя Манько Г. В.), додаткове рішення цього ж суду від 10.11.2021 (суддя Манько Г. В.), постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.05.2022 (колегія суддів: Іванов О. Г., Дармін М. О., Антонік С. Г.) та додаткову постанову цього ж суду від 01.06.2022 (колегія суддів: Іванов О. Г., Дармін М. О., Антонік С. Г.) у справі

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровськриба" до відповідачів: 1. Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" про визнання відсутнім права вимоги та кореспондуючого цьому праву обов`язку з оплати за активну електроенергію, зобов`язання здійснення перерахунку обсягу і вартості спожитої електричної енергії, а також стягнення 201 398,51 грн,

за участю представників:

позивача - Потапов К. О.,

відповідача - 1 - Лостіна Ю. С.,

відповідача - 2 - Білоус Ю. С.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Дніпропетровськриба" (далі - ТОВ "Дніпропетровськриба") звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" (далі - АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" (далі - ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги"), в якому просило:

- визнати відсутнім право вимоги АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" до ТОВ "Дніпропетровськриба" та кореспондуючого цьому праву обов`язок стосовно оплати послуг щодо розподілу електричної енергії у розмірі 181 850 кВт*г на суму 152 300,09 грн за травень 2021 року та 100 330 кВт*г на суму 84 026,76 грн за червень 2021 року;

- зобов`язати АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" здійснити перерахунок обсягу та вартості послуг з розподілу ТОВ "Дніпропетровськриба" активної електричної енергії за травень 2021 обсягом 208 545 кВт*г на суму 174 657,26 грн без урахування обсягу та вартості 181 850 кВт*г на суму 152 300,09 грн та за червень 2021 обсягом 164 751 кВт*г на суму 137 979,61 грн без урахування обсягу та вартості 100 330 кВт*г на суму 84 026,76 грн;

- визнати відсутнім право вимоги ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги" до Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровськриба" та кореспондуючого цьому праву обов`язок стосовно оплати активної електричної енергії у розмірі: 181 850 кВт*г на суму 287 581,23 грн за травень 2021 року та 100 330 кВт*г на суму 210 348,65 грн за червень 2021 року;

- зобов`язати ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги" здійснити перерахунок обсягу та вартості спожитої ТОВ "Дніпропетровськриба" активної електричної енергії за травень кількістю 208 545 кВт*г на суму 329 797,24 грн без урахування обсягу та вартості 181 850 кВт*г на суму 287 581,23 грн та за червень 2021 року кількістю 164 751 кВт*г на суму 345 411,66 грн без урахування обсягу та вартості 100 330 кВт*г на суму 210 348,65 грн.

27.10.2021 та 10.11.2021 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив рішення та додаткове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

23.05.2022 Центральний апеляційний господарський суд прийняв постанову, повний текст якої складений 03.06.2022, якою рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.10.2021 залишив без змін, а додаткове рішення від 10.11.2021 скасував та ухвалив нове додаткове рішення.

01.06.2021 цей же суд ухвалив додаткову постанову про часткове задоволення заяви ТОВ "Дніпропетровськриба" про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

У червні 2022 року відповідачі звернулися з касаційними скаргами на ці судові рішення.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги" зазначило про відсутність висновку Верховного Суду у питаннях застосування положень пункту 4.12. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312, статті 53 Закону України «Про ринок електричної енергії», Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 311, статей 525, 526,629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у правовідносинах, в яких споживач електричної енергії (ТОВ "Дніпропетровськриба") просить суд визнати відсутньою право вимоги у постачальника електричної енергії (ТОВ "Дніпровські енергетичні послуги") з оплати активної електричної енергії та зобов`язати постачальника електричної енергії здійснити перерахунок її обсягу.

АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі", в свою чергу, обґрунтувало підстави касаційного оскарження відсутністю висновку Верховного Суду у питаннях застосування положень пункту 5.7.5 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 311, при визначенні обсягів спожитої основним споживачем електричної енергії, до мереж якого приєднані генеруючі електроустановки субспоживачів. До того ж скаржник наголосив на неправильному застосуванні судами попередніх інстанцій приписів статей 11, 205, 642 ЦК України, пункту 8 частини першої статті 46, частини першої статті 74 Закону України «Про ринок електричної енергії», пунктів 2.3.11, 2.3.13 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312 та неправильному тлумаченні пункту 5.7 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 311.

Крім того, АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" наполягало на тому, що позивач у цій справі обрав неефективний спосіб правового захисту, оскільки він не матиме наслідком зміни алгоритму нарахування розподіленої та спожитої позивачем активної електричної енергії, а отже, не відновить, начебто, порушені права останнього.

Як убачається з матеріалів справи, позивач, наполягаючи на обранні ним саме цього способу правового захисту як ефективного, стверджував про те, що він відповідає правовим висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пунктах 57-59 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

Згідно з протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2022 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України, оскільки вона містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Частина четверта статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачає, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Ця справа містить виключну правову проблему, яка полягає у вирішенні питання щодо ефективності такого способу правового захисту як визнання відсутнім права вимоги саме у зобов`язальних правовідносинах, у тому числі стосовно оплати послуг щодо розподілу електричної енергії.

Так, зазначаючи про обрання позивачем ефективного способу правового захисту, суди попередніх інстанцій, пославшись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 57-59 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, указали на те, що: «задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. Позивач, як особа, що не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах, не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд не ініційовано, в той час як відповідні рахунки на оплату послуг відповідачами у справі виставлено».

Натомість колегія суддів Верховного Суду вважає, що, звертаючись до суду з позовом про визнання відсутнім права вимоги у відповідачів до позивача та кореспондуючого цьому праву обов`язку стосовно оплати послуг щодо розподілу електричної енергії, позивач прагне підтвердження судом відсутності права у відповідачів на стягнення з нього грошових коштів. У цьому контексті перш ніж вдатися до аналізу питання про ефективний спосіб захисту порушеного права, має бути вирішено питання про те, чи існує у позивача право чи інтерес, про захист якого він просить, і чи мало місце його порушення з боку відповідачів.

Ухвалою від 23.03.2021 Велика Палата Верховного Суду повернула колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду справу № 903/451/20, предметом спору в якій було вирішення питання стосовно ефективності способу правового захисту у вигляді заявлення позовної вимоги про визнання відсутнім права на нарахування та стягнення орендної плати за укладеним сторонами договором оренди після спливу строку його дії. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважала, що провадження у справі за такими вимогами підлягає закриттю за відсутністю юридичного спору, а не вирішенню спору по суті шляхом задоволення чи відмову у задоволенні цих вимог, зазначаючи про те, що визнання відсутнім права на стягнення орендної плати у орендодавця є тотожним за змістом вимогам про визнання в орендаря права на несплату орендної плати. Відповідно такі вимоги не можуть бути самостійним предметом спору в господарському суді, оскільки суд установлює чи є в орендодавця право на стягнення орендної плати у спорі про її стягнення на підставі встановлених судом фактів.

Повертаючи колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду справу № 903/451/20, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступлення від висновку, викладеного у пункті 59 постанови від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, стосовно того, що «звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати. Водночас відповідно до абзацу 2 частини другої статті 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача».

При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала також на те, що у своїй постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 знову послалась на свій висновок, викладений у пунктах 58, 59 постанови від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, та зазначила про відсутність підстав для відступлення від нього.

У справі № 916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що між її учасниками фактично існує спір щодо відсутності або наявності права іпотеки зі спірних договорів іпотеки та наявності права іпотеки позивача за ними (підпункт 6.10 постанови). Велика Палата Верховного Суду у цій справі зробила висновок про те, що: «виходячи з обставин цієї справи належному способу захисту позивача відповідатиме звернення до суду одночасно з вимогами про визнання відсутнім права іпотеки відповідача та про визнання права іпотеки позивача. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення таких вимог є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей як про припинення права іпотеки відповідача (якщо таке право зареєстроване), так і про право іпотеки позивача» (підпункт 6.14 постанови).

Отже, у справі № 916/1415/16 йшлося про право іпотеки, яким обтяжується нерухоме майно у відносинах з третіми особами, тобто про речове забезпечувальне право, і позов про визнання цього права був є ефективним способом захисту прав іпотекодержателя, оскільки його задоволення є підставою для внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно обтяження.

У справі № 522/1528/15-ц, на яку послалися суди попередніх інстанцій під час розгляду справи № 904/6689/21, зазначаючи про обрання позивачем ефективного способу правового захисту, предметом спору було визнання припиненим договору поруки і Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що: «наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)».

Натомість, у справі № 904/6689/20 йдеться про ефективність способу правового захисту у вигляді заявлення вимоги стосовно визнання відсутнім права вимоги у відповідачів до позивача та кореспондуючого цьому праву обов`язку стосовно оплати послуг щодо розподілу електричної енергії, тобто, на переконання колегії суддів Касаційного господарського суду, позивач таким чином прагне підтвердження судом відсутності права у відповідачів на стягнення з нього грошових коштів і йдеться не про визнання речового права, а про визнання відсутнім права вимоги у зобов`язальних правовідносинах.

Це істотно відрізняє ці справи і не дозволяє стверджувати, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 522/1528/15-ц утвердилась у своєму висновку про ефективність такого способу захисту як визнання відсутнім права саме у зобов`язальних правовідносинах, зокрема при визначенні наявності чи обов`язку сплатити вартість послуг з розподілу електричної енергії.

Колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що обставини відсутності обов`язку сплачувати вартість наданих послуг може бути встановлено у межах відповідного спору про право, зокрема про стягнення заборгованості, з використанням належних засобів доказування, і така позовна вимога не може самостійно розглядатися в окремій справі.

Вирішення цього питання необхідне для вирішення цієї справи в цілому та сприятиме розв`язанню низки проблем, які постають перед судами при вирішенні спорів щодо обрання ефективного способу правового захисту у вигляді відсутності права вимоги саме у зобов`язальних правовідносинах. Адже перш ніж вдатися до аналізу питання про ефективний спосіб захисту порушеного права, має бути вирішеним питання про те, чи існує у позивача право чи інтерес, про захист якого він просить, і чи мало місце його порушення з боку відповідача.

Аналіз наведеного дає підстави стверджувати, що наразі очевидною є необхідність формування єдиної правозастосовчої практики стосовно застосування статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України у такій категорії спорів, предметом позовів в яких є визнання відсутнім права у зобов`язальних правовідносинах, з метою забезпечення вимог верховенства права, складовою якого є дотримання принципу юридичної визначеності, що обумовлює однакове застосування норми права, недопущення можливостей для її довільного трактування, ураховуючи, що юридична визначеність норми права є ключовою умовою забезпечення кожному ефективного судового захисту незалежним судом.

Колегія суддів вважає, що питання щодо обрання способу правового захисту у вигляді відсутності права вимоги саме у зобов`язальних правовідносинах як ефективного має характер виключної правової проблеми, що є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п`ятою статті 302 ГПК України.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 904/6689/21 разом з касаційними скаргами Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровські енергетичні послуги" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.10.2021, додаткове рішення цього ж суду від 10.11.2021, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.05.2022 та додаткову постанову цього ж суду від 01.06.2022 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя В. Ю. Уркевич