ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2022 року м.Дніпро Справа № 904/7947/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Кузнецова В.О., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Абадей М.О.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022

у справі № 904/7947/21

за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради, м. Дніпро

до Житлово-будівельного кооперативу №118 "Ореол" м. Дніпро

про стягнення суми боргу в розмірі 801 922 грн.38 коп.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради звернулось до Житлово-будівельного кооперативу №118 "Ореол" з позовом про стягнення суми боргу в розмірі 801 922 грн. 38 коп.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 відмовлено в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради м. Дніпро до Житлово-будівельного кооперативу №118 «Ореол» м. Дніпро про стягнення суми боргу в розмірі 801 922 грн. 38коп.

Додатковим рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 заяву Житлово-будівельного кооперативу №118 «Ореол» м. Дніпро щодо розподілу витрат відповідача на професійну правничу допомогу у справі задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на користь Житлово-будівельного кооперативу №118 «Ореол» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000грн.

Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 та додаткове рішення від 03.02.2022 у справі №904/7947/21 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, а заяву про стягнення витрат на правничу допомогу залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, встановлено обставини на підставі недопустимих доказів, а оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Стверджує, що висновки суду щодо втрати 22.04.2016 чинності договору № 7516 від 02.04.2002 є необгрунтованими, оскільки позивач не отримував від відповідача відмови від продовження дії Договору на надання послуг водопостачання та водовідведення, а надані відповідачем копії листів та заяв містять застарілі печатки та штампи та вхідні номери, під якими насправді зареєстровані інші звернення.

Зазначає про неврахування судом положень чинного законодавства закону України «Про житлово-комунальні послуги» та судової практики Верховного Суду про те, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, незалежно від факту наявності укладеного між сторонами договору.

Наголошує на неправильному застосуванні до спірних правовідносин норми ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки договором, який продовжував свою дію у спірний період, було визначено порядок оплати та строки розрахунків.

Апелянт вважає, що оскільки припинення надання послуг не було, то позивач повинен був сплачувати виставлені йому відповідні рахунки, в яких окремо зазначалося про нарахування за спожиті послуги мешканцями будинку та на господарські потреби.

Щодо додаткового рішення вказує на те, що висновки суду про обгрунтованість заявлених вимог ґрунтуються на припущенні, оскільки заявником не доведено надання відповідних послуг з професійної правничої допомоги.

Поміж іншого, звертає увагу на тому, що судом першої інстанції при визначення суми стягнення витрат не враховано критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін, який у позивача є критично збитковим.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.03.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 та на додаткове рішення від 03.02.2022 у справі №904/7947/21.

У зв`язку із затвердженням Верховною Радою Указу Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" дата судового засідання цією ухвалою не визначалася.

31.03.2022 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.06.2022 розгляд справи №904/7947/21 призначено на 27.06.2022 о 15:00 год.

21.06.2022 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій останній підтримав доводи своєї апеляційної скарги та наполіг на її задоволенні.

У судовому засіданні 27.06.2022 колегією суддів оголошено перерву до 25.07.2022 на 14:00 год.

27.06.2022 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшли клопотання про витребування доказів, в яких заявник, посилаючись на неможливість надання доказів разом з позовною заявою у зв`язку з їх відсутністю у позивача та з огляду на те, що останні не були предметом дослідження в суді першої інстанції, просив витребувати:

- у відповідача поквартирний розрахунок плати за утримання будинку за період з липня 2015 року по грудень 202 року та/або квитанції, які виставлялися до сплати мешканцям будинку № АДРЕСА_6 за надання послуги щодо утримання будинку в період з липня 2015 року по грудень 2020 року;

- у Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради Чечеловського району інформацію щодо сум отриманих компенсацій ЖБК № 118 «Ореол» та мешканцями будинку № АДРЕСА_6 в якості пільг за оплату послуги водопостачання та водовідведення в період з 01.01.2018 року по грудень 2020 року;

- у Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» інформацію щодо всіх рахунків (існуючих, закритих) ЖБК № 118 «Ореол» у банку та у інформацію у вигляді банківських виписок по грошовим надходженням на існуючий/закритий рахунок (рахунки) ЖБК № 118 «Ореол» за період з липня 2015 року по грудень 2020 року.

У зв`язку з запланованою відпусткою члена колегії судді Кузнецова В.О., ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.07.2022 розгляд справи №904/7947/21 призначено на 22.08.2022 о 15:00 год.

05.08.2022 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній навів обґрунтування щодо відсутності, на його думку, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

В судове засідання 22.08.2022 року з`явився представник позивача (апелянта) та представники відповідача.

Апеляційним судом було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та забезпечення процесуальної можливості для висловлення учасниками справи своєї позиції щодо вимог апеляційної скарги.

Представник позивача (апелянта) в судовому засіданні 22.08.2022 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржувані рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове - про повне задоволення позовних вимог та залишення заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу без задоволення. Представники відповідача просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги в тому числі з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та запереченнях на відповідь на відзив, наполягали на необхідності залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, між Державним комунальним виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпропетровська, правонаступником якого є Комунальне підприємство "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради (далі - водоканал) та Житлово-будівельним кооперативом №118 «Ореол» (далі - абонент) був укладений договір на надання послуг водопостачання та водовідведення №7516 від 02.04.2002 (далі - договір від 02.04.2002, т. 1 а.с. 9-12).

Пунктом 1.1 договору від 02.04.2002 встановлено, що предметом договору є зобов`язання водоканалу з надання абоненту послуг водопостачання та водовідведення та зобов`язання абонента з оплати наданих послуг.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.5 договору від 02.04.2002 кількість використаної абонентом води та стоків визначається за показниками повірених та опломбованих приладів обліку споживання води та стоків за умови їх роботи в діапазоні вимірювань з нормованою похибкою.

Характеристика приладів обліку наведена в додатку №1 до договору (т. 1 а.с. 13).

У випадку, якщо абонент не має необхідних засобів обліку води та стоків, його водокористування є безобліковим та витрати води визначаються за пропускною спроможністю труби вводу за швидкості руху в ній 2м/сек. та дії її повним перерізом протягом 24годин на добу.

Пунктом 2.6 договору встановлено, що в усіх інших випадках для визначення обсягів послуг, що надаються абоненту, сторони керуються відповідним розділом Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству №65 від 01.07.1994.

Відповідно до пункту 2.7 договору від 02.04.2002 водоканал зобов`язаний надати послуги з холодного водопостачання в обсязі 3009 м3 в місяць, послуги водовідведення в обсязі 3009 м3 в місяць.

Пунктом 2.8 договору від 02.04.2002 визначено, що обсяги послуг водопостачання та водовідведення, визначені в пункті 2.7 договору визначаються:

- за нормами водоспоживання, затверджені місцевими органами виконавчої влади;

- згідно з лімітами споживання питної води промисловими підприємствами та організаціями, затвердженими місцевими органами виконавчої влади;

- за нормами, передбаченими технічними умовами, які абонент зобов`язаний отримати від водоканалу під час приєднання до міських мереж водопостачання та водовідведення або під час збільшення обсягів водоспоживання та водовідведення.

В додатку №5 до договору «Паспорт водокористувача» від 02.04.2002, підписаному сторонами, визначено: 300 осіб х 10,03 м3 (норма водоспоживання на 1 людину в місяць) = 3009 м3 в місяць. Розрахунок витрат води за нормою на 2002 рік - 3009 м3 в місяць, розрахунок стоків за нормою на 2002 рік - 3009 м3 в місяць. Адреса - АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 18).

Згідно з пунктом 5.3 договору від 02.04.2002 розрахунковий період оплати послуг водопостачання та водовідведення - один календарний місяць. Абонент зобов`язаний сплатити надані послуги до 10-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідно до пункту 10.2 договору від 02.04.2002 всі зміни та доповнення до договору мають бути оформлені в письмовому вигляді та підписані повноважними сторонами.

Пунктами 9.1, 9.2 договору від 02.04.2002 передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами - 22.04.2002 та діє в частині надання послуг водопостачання та водовідведення до 22.04.2003, а в частині здійснення розрахунків за надані послуги - до повного погашення заборгованості.

Якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить про намір внести до нього зміни або про відмову від договору, він продовжує свою дію на наступний рік.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з оплати наданих на підставі договору від 02.04.2002 послуг водопостачання та водовідведення за період з серпня 2018 по грудень 2019 в розмірі 801 922 грн 38 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань з оплати наданих послуг водопостачання та водовідведення з серпня 2018 по грудень 2019 на підставі договору про надання послуг водопостачання та водовідведення №7516 від 02.04.2002 та неоплату актів-рахунків приймання наданих послуг №74507 від 31.08.2018, №85193 від 30.09.2018, №94054 від 31.10.2018, №102063 від 29.11.2018, №112150 від 31.12.2018, №8864 від 31.01.2019, №18328 від 28.02.2019, №29137 від 31.03.2019, №38584 від 30.04.2019, №47343 від 30.05.2019, №56474 від 30.06.2019, №66374 від 31.07.2019, №76484 від 31.08.2019, №88804 від 30.09.2019, №97235 від 31.10.2019, №106970 від 29.11.2019, №118475 від 31.12.2019.

Не погоджуючись із заявленими вимогами, відповідач вважав припиненою дію договору від 02.04.2002 та посилався на акти №205510 від 19.03.2013, №206195 від 19.04.2018, рішення загальних зборів власників квартир/нежитлових приміщень буднику від 12.08.2015, листи - повідомлення від 25.08.2015, від 15.03.2016, від 04.05.2018, заяву від 25.11.2013. Також відповідач стверджував, що мешканці житлового будинку не сплачували йому кошти для оплати послуг з водопостачання та водовідведення за спірний період.

Наведене і стало причиною виникнення спору та звернення до господарського суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на положення пункту 9.2 договору від 02.04.2002 та повторний лист-повідомлення від 15.03.2016 договір №7516 від 02.04.2002 припинив свою дію 22.04.2016. Позивач заявив до стягнення суму боргу в розмірі 801 922 грн 38 коп. за період з серпня 2018 по грудень 2019, тобто за межами дії договору від 02.04.2002, адже після 22.04.2016 у відповідача був відсутній обов`язок сплачувати вартість всього обсягу послуг з водопостачання та водовідведення, які надавались до житлового будинку за адресою по АДРЕСА_6.

При цьому докази звернення позивача в порядку статті 530 Цивільного кодексу України до відповідача з вимогою про сплату вартості послуг на загальнобудинкові потреби (обслуговування місць загального користування, заповнення системи опалення та полив прибудинкової території) до суду не надані, що, на оцінку суду, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Регулювання та встановлення відносин у сфері надання житлово-комунальних (комунальних) послуг здійснюється (здійснювалося у спірний період) відповідно до таких основних нормативно-правових актів: Закони України «Про житлово-комунальні послуги»; Постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», від 17.02.2010 № 151 «Про затвердження Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості».

За приписами ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Так, договір на надання послуг водопостачання та водовідведення №7516 був укладений між позивачем та відповідачем 02.04.2002.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-ІV, який діяв до 01.05.2019, було визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

У статті 1 цього Закону було визначено, що: комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 19 зазначеного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником (ч. 6 ст. 19 Закону).

Згідно з приписами статей 23, 24 Закону власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю. Балансоутримувач має право здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю; укладати договори на надання житлово-комунальних послуг.

01.05.2019 набув чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII.

Згідно визначень термінів, наведених у ст. 1 цього Закону: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону).

Частиною 1 статті 6 Закону встановлювалося, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

При цьому як передбачено п.п. 5, 6 ч. 2 цієї статті Закону виконавець комунальних послуг з централізованого водопостачання/водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання/водовідведення.

Відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором…

Аналогічні умови містив п. 5 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690.

Як слідує з матеріалів справи, заявою від 25.11.2013 відповідач повідомив позивача про прийняте рішення загальними зборами Житлово-будівельного кооперативу №118 «Ореол» щодо - розірвання договору №7516 від 22.04.2002; укладення договору між Житлово-будівельним кооперативом №118 «Ореол» та КП «Дніпроводоканал» для потреб кооперативу (обслуговування місць загального користування, заповнення системи опалення та полив прибудинкової території) із влаштуванням приладів обліку; переведення оплати за водопостачання та водовідведення мешканцями квартир на індивідуальний облік з укладенням договорів. На підставі викладеного, відповідач просив - розірвати договір №7516 від 22.04.2002; укласти новий договір для потреб кооперативу; укласти індивідуальні договори з мешканцями квартир житлового будинку.

В листі-відповіді від 04.12.2013 позивач повідомив відповідача про надання ним неповного пакету документів для укладення договору та запропонував надати документи, що підтверджують право власності на об`єкт водоспоживання (копію); технічний паспорт з нанесенням меж земельної ділянки (копію); генеральний план об`єкту в масштабі 1:500.

З огляду на те, що дата договору №7516 зазначена « 02.04.2002», а в пункті 9.1 договору вказано, що він набирає чинності з 22.04.2002, правильним видається висновок суду, що в заяві відповідач мав на увазі саме договір №7516 від 02.04.2002.

Слід зауважити, що згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містяться у ст. 188 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України).

Апеляційний суд зазначає, що за загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № 7516 від 02.04.2002, колегія суддів дійшла висновку, що за своєю юридичної природою він є договором про надання послуг.

Статтею 907 Цивільного кодексу України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі, шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Так, п.п. 9.1, 9.2. Договору сторони обумовили, що він набирає чинності з моменту підписання сторонами - 22.04.2002 та діє в частині надання послуг водопостачання та водовідведення до 22.04.2003, а в частині здійснення розрахунків за надані послуги - до повного погашення заборгованості. Якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить про намір внести до нього зміни або про відмову від договору, він продовжує свою дію на наступний рік.

Тобто в договорі від 02.04.2002 сторони визначили, які саме дії свідчитимуть про припинення договору (подання стороною за місяць до закінчення строку дії договору заяви про намір внести до нього зміни або про відмову від договору).

Таким чином, суд першої інстанції правильно відхилив посилання відповідача на акти №205510 від 19.03.2013 (т. 1 а.с. 96-97), №205819 від 20.06.2013 (т. 1 а.с. 98-99), №206195 від 19.04.2018 (т. 1 а.с. 106-107) в якості підтвердження припинення дії договору від 02.04.2002.

В той же час, до матеріалів справи відповідачем долучені засвідчені копії - заяви від 25.11.2013 (т. 1 а.с. 185), листа-повідомлення від 25.08.2015 (т. 1 а.с. 100), повторного листа - повідомлення від 15.03.2016 (т. 1 а.с. 101), повторного листа-повідомлення від 04.05.2018 (т. 1 а.с. 108).

Так, у поданій заяві від 25.11.2013 відповідач повідомляв позивача, що протоколом загальних зборів членів ЖБК №118 «Ореол» було прийнято рішення про розірвання діючого договору та укладання між позивачем та відповідачем нового договору для забезпечення власних потреб ЖБК по водопостачанню та водовідведенню.

На вказаній заяві наявний відбиток штампу «Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради» та зазначені «вхідний №15498», « 25.11.2013» та відбиток штампу Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради «Управління «Водозбут»» із «вхідним №9698» « 26.11.2013»

В адресованому позивачу листі-повідомленні від 25.08.2015 відповідач повідомляв позивача, що рішенням загальних зборів від 12.08.2015 було прийнято рішення про укладання між позивачем та власниками квартир-членами кооперативу індивідуальних договорів. Обслуговування внутрішньо будинкових мереж доручено Житлово-будівельному кооперативу №118 «Ореол».

Відповідач просив укласти новий договір з Житлово-будівельним кооперативом №118 «Ореол», у зв`язку з прийнятим рішенням та у зв`язку з втратою чинності договору №7516 від 2002року. Також відповідач просив укласти індивідуальні договори з власниками квартир-членами кооперативу.

В якості додатку до листа-повідомлення від 25.08.2015 зазначено копію рішення від 12.08.2015.

На вказаному листі наявний відбиток штампу «Міське комунальне виробниче підприємство «Дніпроводоканал» та зазначені «вхідний №8327», « 26.08.2015».

Повторні листи - повідомлення від 15.03.2016, від 04.05.2018 мають зміст, аналогічний з листом-повідомленням від 25.08.2015, окрім застереження про повторне повідомлення позивача про збори, що відбулись у серпні 2015року. В якості додатку до цих листів зазначено копію рішення від 12.08.2015.

На повторному листі - повідомленні від 15.03.2016 наявний відбиток штампу «Міське комунальне виробниче підприємство «Дніпроводоканал» та зазначені «вхідний №3207», « 15.03.2016».

На повторному листі-повідомленні від 04.05.2018 наявний відбиток штампу «МКВП «Дніпроводоканал» Управління експлуатації водопровідних мереж дільниця Красногвардійського району» та зазначено « 07.05.2018».

В цих заяві та листах відповідач фактично повідомляв про втрату чинності договору від 02.04.2002, та просив укласти новий договір.

Позивач не погоджувався з тим, що станом на серпень 2018 року договір від 02.04.2002 припинив свою дію, заперечував отримання листів - повідомлень від 25.08.2015, від 15.03.2016, ставив під сумнів достовірність цих листів - повідомлень з огляду на неактуальні назви підприємства на штампах станом на серпень 2016року та березень 2016 року, зміст журналів вхідної кореспонденції за 2015 рік, 2016 рік, журналу обліку печаток та штампів.

Також позивач зазначав, що до компетенції Управління експлуатації водопровідних мереж не входить вирішення питань, викладених у листі 04.05.2018, ставив під сумнів отримання цього листа та звертав увагу на неактуальну назву підприємства на штампі станом на травень 2018.

У довідці позивача №469/4-14 від 22.10.2021 (т. 1 а.с. 168) зазначено, що Дніпропетровське виробниче управління водогінно-каналізаційного господарства міста перейменоване в Державне комунальне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпропетровська на підставі наказу міської ради №584 - р від 02.07.1992.

Державне комунальне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпропетровська перейменоване в Міське комунальне виробниче підприємство «Дніпроводоканал» на підставі рішення міської ради №1976 від 17.03.2003.

Міське комунальне виробниче підприємство «Дніпроводоканал» перейменоване в Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради на підставі рішення міської ради №52/11 від 18.05.2011.

Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради перейменоване в Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на підставі рішення міської ради №60/18 від 15.02.2017.

Судом першої інстанції досліджувалися оригінали журналу вхідної кореспонденції за період 27.05.2015 по 07.07.2015, журналу вхідної кореспонденції за період 23.02.2016 по 06.04.2016, оригінал журналу обліку печаток та штампів, копії яких було долучено у матеріали справи (т. 1 а.с. 169-175) і було встановлено, що у вказаних журналах вхідної кореспонденції позивача дійсно відсутні записи про реєстрацію вищезгаданих листів відповідача.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що реєстрація листів є волевиявленням позивача.

Щодо зауваження позивача про неактуальні (старі) штампи позивача на листах відповідача, суд зазначив, що відповідач не може нести негативні наслідки у вигляді невизнання судом достовірними доказами листів відповідача через неправильні штампи позивача на них, адже за загальним правилом саме працівники підприємства, що отримує кореспонденцію, проставляють на ній відповідні штампи та відмітки про отримання. Позивач не надав докази того, що відповідачу мало бути відомо про визнання недійсними або втрату чинності проставлених на листах штампів.

В матеріалах справи наявні листи позивача від 14.04.2017 (т. 1 а.с. 187-188), від 23.05.2017 (т. 1 а.с. 189), які опосередковано свідчать про обізнаність позивача з бажанням мешканців житлового будинку укласти індивідуальні договори на водопостачання та водовідведення.

В цих листах позивач визначав перелік документів, необхідних для укладання індивідуальних договорів з мешканцями житлового будинку, після переукладення договору між сторонами, та просив надати доступ працівникам підприємства в травні 2017 для роботи з мешканцями будинку (оформлення письмових заяв про укладення договору, оформлення згоди на збір та обробку персональних даних, здійснення опломбування квартирних водолічильників та прийняття їх до комерційного обліку).

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що нових індивідуальних договорів з мешканцями будинку чи колективного договору з ЖБК у спірному періоді серпень 2018 - грудень 2019 укладено не було, матеріали справи доказів зворотного не містять.

Поряд з цим, з огляду на положення пункту 9.2 договору від 02.04.2002 та повторний лист-повідомлення від 15.03.2016, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір від 02.04.2002 припинив свою дію 22.04.2016.

Колегія суддів вважає помилковими такі твердження суду з огляду на те, що в п. 9.2 договору від 02.04.2002 сторони обумовили, які саме дії свідчитимуть про припинення договору (подання стороною за місяць до закінчення строку дії договору заяви про намір внести до нього зміни або про відмову від договору).

Жоден з поданих відповідачем документів (заяв та листів) не містять дійсного прямого волевиявлення на відмову від договору, а в них лише зазначено про власне розуміння стороною (відповідачем) умов договору, зокрема, в частині строку його дії.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як визначено частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 180 Господарського кодексу України, згідно якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частина 1 статті 229 Цивільного кодексу України визначає, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Так, договір від 02.04.2002 не є нікчемним в силу положень закону та не був визнаний недійсним в судовому порядку в цілому чи в окремих його частинах.

Апеляційний суд зауважує, що юридична необізнаність природи договірних відносин чи нерозуміння умов договору не звільняють сторону від правових наслідків, що можуть настати в такому випадку.

Зазначення у заяві та листах про те, що договір припинив свою дію - є особистим тлумаченням стороною договору умов щодо строку його дії, проте не є конкретним однозначним прямим наміром сторони розірвати договір в односторонньому порядку, тим більше, що у листах відповідях позивач заперечував щодо того, що договір від 02.04.2002 припинив свою дію, в тому числі, враховуючи обставини відсутності заяви, оформленої та поданої відповідно до п. 9.2 договору.

Таке тлумачення відповідачем п. 9.1 щодо припинення дії договору від 02.04.2002 зумовлене відповідним формулюванням, викладеним у ньому, яким визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами - 22.04.2002 та діє в частині надання послуг водопостачання та водовідведення до 22.04.2003, а в частині здійснення розрахунків за надані послуги - до повного погашення заборгованості.

Водночас, відповідні висновки зроблені без урахування усіх умов договору в комплексі, зокрема, в поєднанні з п. 9.2, згідно якого, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить про намір внести до нього зміни або про відмову від договору, він продовжує свою дію на наступний рік.

Заяви відповідача саме про відмову від договору матеріали справи не містять.

І хоча останній повідомляв позивача про прийняте мешканцями будинку рішення про розірвання договору, дане рішення не було виконано відповідачем, оскільки останнім не дотримано умови договору від 02.04.2002, за яких можливо було його розірвання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15).

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі № 904/7377/17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц).

Отже, навіть за відсутності договору, втім, з належним підтвердженням факту надання послуг споживачу, останній не звільняється від їх оплати.

У поданому Господарському суду Дніпропетровської області відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що: звернувшись до договірного відділу позивача, голова ЖБК №118 «Ореол» також не зміг отримати проект договору з метою подальшого його підписання сторонами, та з метою здійснення розрахунку за надані послуги водопостачання та водовідведення…» (абз. 1 т. 1 а.с. 68). І до теперішнього часу відповідач згоден оплатити за спожиті послуги для обслуговування місць загального користування у будинку, прибудинкової території та для експлуатації внутрішньо будинкових мереж, згідно показань приладів обліку…» (абз. 8 т. 1 а.с. 68).

Тобто, відповідач визнає факт споживання ним отриманих послуг, проте жодних доказів щодо їх оплати суду не надав. Так само, матеріали справи не містять його контр розрахунків щодо обсягу чи вартості зазначених позивачем послуг та заявленої до стягнення суми.

Натомість, згідно п. 3.1 Статуту Житлово-будівельного кооперативу №118 «Ореол» (ідентифікаційний код 23078163) в Новій редакції, затвердженій загальними зборами членів ЖБК №118 «Ореол» Протоколом № 2 від 10.10.2016, Кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків) за власні кошти кооперативу, за допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Відповідно до п. 5.5 Статуту Кооператив здійснює експлуатацію і ремонт належного йому жилого будинку (будинків) та утримання придомової території за рахунок коштів Кооперативу на засадах самооплатності. Плата за користування тепловою й електричною енергією, газом водопроводом і каналізацією в будинку Кооперативу провадиться за тарифами, встановленими для державного житлового фонду.

Як передбачено пп. 4 та 5 п. 5.6. Статуту Кооператив має право: передати жилий будинок (будинки) на технічне обслуговування державній житлово-експлуатаційній організації, а в сільській місцевості - підприємству. установі, організації, при якій організовано Кооператив. За клопотанням Кооперативу для експлуатації жилого будинку (будинків) може в установленому порядку створюватися житлово-експлуатаційна організація Кооперативу; укладати договори, пов`язані з будівництвом ,експлуатацією і ремонтом жилого будинку (будинків) і надвірних будівель, їх добровільним страхуванням та утриманням придомової території.

Кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (п. 8.3 Статуту).

Згідно п. 14.1 Статуту органами управління Кооперативу є загальні збори членів Кооперативу і правління Кооперативу.

За визначенням наведеним у п. 14.6 Статуту правління Кооперативу є виконавчим органом Кооперативу, підзвітним загальним зборам членів Кооперативу (зборам уповноважених представників).

У відповідності до пп. 11 п. 14.6 Статуту правління Кооперативу встановлює строки внесення внесків на капітальний ремонт жилого будинку (будинків), внесків на експлуатацію жилого будинку (будинків) та утримання придомової території, плати за комунальні послуги і приймають рішення про стягнення з членів Кооперативу пені за несвоєчасне їх внесення (в межах 0,2 процента від суми платежу за кожний день прострочення.

В свою чергу, за положеннями пп. 3 п. 12.1 Статут член Кооперативу зобов`язаний своєчасно вносити платежі у погашення банківського кредиту і в покриття витрат Кооперативу на експлуатацію і капітальний ремонт жилого будинку (будинків) та утримання придомової території, внески до спеціальних фондів та плату за комунальні послуги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов договору від 02.04.2002, дотримуючись приписів Статуту, жителями будинку АДРЕСА_6 , зокрема, ОСОБА_1 (АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (АДРЕСА_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_3), ОСОБА_4 (АДРЕСА_4), ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (АДРЕСА_5), як членами Кооперативу ЖБК №118 «Ореол» здійснювалася оплата за водопостачання і водовідведення, проте, головою Кооперативу не перераховуються кошти на рахунок КП «Дніпроводоканал», що призвело до утворення боргу, більш ніж 540 000 грн, станом на день подання заяви - 30.05.2018 (т. 2 а.с. 180).

Колегія суддів зазначає, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч., ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України і змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи у своїй сукупності, свідчать про більшу вірогідність існування обставин щодо наступного порядку розрахунків: члени ЖБК №118 «Ореол» сплачують на користь самого Кооперативу плату за комунальні послуги, в тому числі за послуги водопостачання та водовідведення, а вже останній, виконуючи покладені на нього Статутом обов`язки та згідно укладеного з КП «Дніпроводоканал» договору від 02.04.2002, повинен здійснювати перерахування цих коштів на користь позивача.

Доказів існування іншого порядку розрахунків, внесення змін до Статуту чи укладення нових договорів, в тому числі індивідуальних з окремими мешканцями будинку у спірний період з серпня 2018 по грудень 2019, матеріали справи не містять.

Таким чином, ЖБК №118 «Ореол» фактично є споживачем послуг за договором від 02.04.2002 та відповідальною особою, що здійснює розрахунки за ці послуги з КП «Дніпроводоканал».

Так, на підтвердження наданих послуг водопостачання та водовідведення з серпня 2018 по грудень 2019 на підставі договору про надання послуг водопостачання та водовідведення №7516 від 02.04.2002 позивачем було надано акти-рахунки приймання наданих послуг №74507 від 31.08.2018, №85193 від 30.09.2018, №94054 від 31.10.2018, №102063 від 29.11.2018, №112150 від 31.12.2018, №8864 від 31.01.2019, №18328 від 28.02.2019, №29137 від 31.03.2019, №38584 від 30.04.2019, №47343 від 30.05.2019, №56474 від 30.06.2019, №66374 від 31.07.2019, №76484 від 31.08.2019, №88804 від 30.09.2019, №97235 від 31.10.2019, №106970 від 29.11.2019, №118475 від 31.12.2019 (т. 1 а.с. 19-52).

Колегія суддів зауважує, що відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.5 договору від 02.04.2002 кількість використаної абонентом води та стоків визначається за показниками повірених та опломбованих приладів обліку споживання води та стоків за умови їх роботи в діапазоні вимірювань з нормованою похибкою.

Характеристика приладів обліку наведена в додатку №1 до договору (т. 1 а.с. 13).

Як вбачається зі змісту Додатку № 1 індивідуальні прилади обліку в будинку відсутні.

У випадку, якщо абонент не має необхідних засобів обліку води та стоків, його водокористування є безобліковим та витрати води визначаються за пропускною спроможністю труби вводу за швидкості руху в ній 2м/сек. та дії її повним перерізом протягом 24годин на добу.

Пунктом 2.6 договору встановлено, що в усіх інших випадках для визначення обсягів послуг, що надаються абоненту, сторони керуються відповідним розділом Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству №65 від 01.07.1994.

Відповідно до пункту 2.7 договору від 02.04.2002 водоканал зобов`язаний надати послуги з холодного водопостачання в обсязі 3009 м3 в місяць, послуги водовідведення в обсязі 3009 м3 в місяць.

Пунктом 2.8 договору від 02.04.2002 визначено, що обсяги послуг водопостачання та водовідведення, визначені в пункті 2.7 договору визначаються:

- за нормами водоспоживання, затверджені місцевими органами виконавчої влади;

- згідно з лімітами споживання питної води промисловими підприємствами та організаціями, затвердженими місцевими органами виконавчої влади;

- за нормами, передбаченими технічними умовами, які абонент зобов`язаний отримати від водоканалу під час приєднання до міських мереж водопостачання та водовідведення або під час збільшення обсягів водоспоживання та водовідведення.

В додатку №5 до договору «Паспорт водокористувача» від 02.04.2002, підписаному сторонами, визначено: 300 осіб х 10,03 м3 (норма водоспоживання на 1 людину в місяць) = 3009 м3 в місяць. Розрахунок витрат води за нормою на 2002 рік - 3009 м3 в місяць, розрахунок стоків за нормою на 2002 рік - 3009 м3 в місяць. Адреса - АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 18).

В той же час, судом апеляційної встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що в будинку розміщено 3 (три) прилади обліку, які підтверджують обсяг спожитих відповідачем послуг саме для цілей обслуговування місць загального користування у будинку, прибудинкової території та для експлуатації внутрішньо будинкових мереж та які регулярно проходять повірку (абз 2 т. 1 а.с. 69, 98-99, 102-107, т.2 а.с. 118).

При цьому:

- в актах - рахунках №74507 від 31.08.2018, №85193 від 30.09.2018, №94054 від 31.10.2018 обсяг наданих послуг з водопостачання зазначений в розмірі 3012 м3 (за рахунок додавання до обсягу в розмірі 3009 м3 витрат на полив в розмірі 3 м3);

- в актах - рахунках №47343 від 30.05.2019, №56474 від 30.06.2019, №66374 від 31.07.2019, №76484 від 31.08.2019, №88804 від 30.09.2019, №97235 від 31.10.2019 зазначений обсяг наданих послуг з водопостачання в розмірі 3015 м3 (за рахунок додавання до обсягу в розмірі 3012 м3 витрат на полив в розмірі 3 м3);

- в акті - рахунку №106970 від 29.11.2019 обсяг водопостачання вказаний в розмірі 3012м3, в актах - рахунках №102063 від 29.11.2018, №112150 від 31.12.2018, №8864 від 31.01.2019, №18328 від 28.02.2019, №29137 від 31.03.2019, №38584 від 30.04.2019, №118475 від 31.12.2019 зазначений обсяг водопостачання в розмірі 3009 м3.

Відтак, позивачем правильно розраховано обсяг наданих відповідачу послуг з водопостачання та водовідведення, а саме при визначенні обсягів споживання на потреби мешканців будинку, виходячи з нормативів, визначених у відповідності до пунктів 2.5, 2.6, 2.7, 2.8 Договору від 02.04.2002 та додатку №5 до договору «Паспорт водокористувача», а при визначенні їх обсягу конкретно для цілей обслуговування місць загального користування у будинку, прибудинкової території та для експлуатації внутрішньо будинкових мереж, виходячи з показів приладів обліку.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано суду актів відключення будинку від системи водопостачання та/або водовідведення чи актів про відключення приміщень від мереж водопостачання та/або водовідведення, відтак факт наявності систем водопостачання та водовідведення в спірному періоді є підтвердженим. Так само матеріали справи не містять актів фіксації неотримання послуг водопостачання та водовідведення у спірному періоді внаслідок відключення мереж, аварійної ситуації і т.п, тобто відсутні докази, що могли б свідчити про факт неотримання відповідачем послуг, їх неналежного чи не в повній мірі надання.

Отже, відповідач, який за укладеним з Водоканалом договором фактично споживав послуги з водопостачання та водовідведення, не може бути звільнений від оплати їх вартості, як особа, що допустила господарське правопорушення у сфері відповідних відносин.

На підставі фактично встановлених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів апеляційний господарський суд доходить висновку, що позивач виконав свої договірні зобов`язання відносно надання послуг з водопостачання та водовідведення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний її сплатити.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 старого Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в новій редакції встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені, як правило договором або ж законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з пунктом 5.3 договору від 02.04.2002 розрахунковий період оплати послуг водопостачання та водовідведення - один календарний місяць. Абонент зобов`язаний сплатити надані послуги до 10-го числа місяця наступного за розрахунковим.

З матеріалів справи вбачається, що акт-рахунки підписані лише представником позивача. При цьому відповідачем жодного разу не було надано позивачу письмові заперечення щодо нарахувань та наданих йому послуг згідно актів-рахунків, як і не подавалися зауваження щодо їх змісту чи відображених в них відомостей.

Нормами статті 193 ГК України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідач зобов`язання по оплаті наданих йому послуг з водопостачання та водовідведення не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з серпня 2018 по грудень 2019 року.

Доказів оплати заборгованості за спожиті послуги матеріали справи не містять.

Відповідно до розрахунку позивача, здійсненого на підставі доданих актів-рахунків наданих послуг, стягненню з відповідача підлягає заборгованість в розмірі 801 922,38 грн.

Апеляційний суд звертає увагу сторін, що за правилами пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

За частинами першою - четвертою статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, що знаходить своє вираження в добросовісному виконанні своїх зобов`язань сторонами та униканні будь-яких форм зловживання своїми правами та/або становищем, а також запобіганні вчиненню дій, які порушують права іншої сторони та можуть мати негативні наслідки для третіх осіб.

В даному випадку, неоплата отриманих послуг з водопостачання та водовідведення підриває гарантії безперебійного забезпечення мешканців будинку АДРЕСА_6 водою та відведенням стоків, може призвести до погіршення якості наданих послуг чи взагалі до їх обмеження та перешкоджає здійсненню модернізації та ремонту систем водопостачання та водовідведення.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач належними та допустимими доказами не довів того, що він не споживав послуги та не є споживачем в розумінні законодавства, що діяло у спірний період, зокрема, Законів України "Про житлово-комунальні послуги", вимоги позивача про стягнення з відповідача 801 922,38 грн. вартості послуг з водопостачання та водовідведення є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Необхідно акцентувати увагу на п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, в якому зазначено: за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet V. France, заява №23805/94) ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним, з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 у справі №904/7947/21 цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на все вищевикладене, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 у справі № 904/7947/21 прийняте за неповного встановлення обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а отже підлягає скасуванню з прийняттям нового - про задоволення позову.

Щодо поданих апелянтом клопотань про витребування доказів, в яких заявник, посилаючись на неможливість надання доказів разом з позовною заявою у зв`язку з їх відсутністю у позивача та з огляду на те, що останні не були предметом дослідження в суді першої інстанції, просив витребувати:

- у відповідача поквартирний розрахунок плати за утримання будинку за період з липня 2015 року по грудень 202 року та/або квитанції, які виставлялися до сплати мешканцям будинку № АДРЕСА_6 за надання послуги щодо утримання будинку в період з липня 2015 року по грудень 2020 року;

- у Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради Чечеловського району інформацію щодо сум отриманих компенсацій ЖБК № 118 «Ореол» та мешканцями будинку № АДРЕСА_6 в якості пільг за оплату послуги водопостачання та водовідведення в період з 01.01.2018 року по грудень 2020 року;

- у Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» інформацію щодо всіх рахунків (існуючих, закритих) ЖБК № 118 «Ореол» у банку та у інформацію у вигляді банківських виписок по грошовим надходженням на існуючий/закритий рахунок (рахунки) ЖБК № 118 «Ореол» за період з липня 2015 року по грудень 2020 року, апеляційний суд зауважує наступне.

За приписами ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономаренко проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів наголошує, що апелянтом не надано доказів неможливості самостійно надати докази на стадії розгляду справи судом першої інстанції з об`єктивних причин, як і не наведено обставин, що свідчили б про винятковість даного випадку. При цьому відсутність цих доказів у позивача не є об`єктивною причиною в розумінні положень цієї статті, оскільки саме з цією метою, у випадку неможливості самостійно надати докази, сторона і вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Також, в порушення п. 4 та 5 ч. 2 ст. 81 ГПК України в заяві не зазначено заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу в частині, що стосується витребування у відповідача поквартирного розрахунку плати за утримання будинку за період з липня 2015 року по грудень 2020 року та/або квитанції, які виставлялися до сплати мешканцям будинку № АДРЕСА_6 за надання послуги щодо утримання будинку в період з липня 2015 року по грудень 2020 року та у Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради Чечеловського району інформації щодо сум отриманих компенсацій ЖБК № 118 «Ореол» та мешканцями будинку № АДРЕСА_6 в якості пільг за оплату послуги водопостачання та водовідведення в період з 01.01.2018 року по грудень 2020 року.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційний суд зазначає, що з огляду на фактичний результат вирішення спору, а саме суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог як наслідок задоволення апеляційної скарги, на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно змінити розподіл судових витрат наступним чином: витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 12 028,84 грн та апеляційної скарги в розмірі 18 043,26 грн слід стягнути з відповідача на користь позивача (скаржника).

А так як рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 у справі № 904/7947/21 було скасовано та прийнято нове, яким задоволено позов, то підлягає зміні і розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, здійснений Господарським судом Дніпропетровської області в додатковому рішенні від 03.02.2022 у справі, адже виходячи з приписів ч. 14 ст. 129 ГПК України наведені обставини зумовлюють здійснення апеляційним судом розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 у справі № 904/7947/21, яким було вирішено питання щодо розподілу судових витрат в частині відшкодування за рахунок позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 28 700,00 грн належить скасувати, поклавши відповідні витрати на відповідача.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 236, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 у справі № 904/7947/21 задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.01.2022 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2022 у справі №904/7947/21 - скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради задовольнити.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу №118 "Ореол" (, АДРЕСА_6) на користь Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради (, вул. Троїцька, 21А, м. Дніпро, 49101) заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 801 922,38 грн, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 12 028,84 грн та апеляційної скарги в розмірі 18 043,26 грн, про що видати наказ.

Витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 28700,00 грн залишити за Житлово-будівельним кооперативом №118 "Ореол".

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.08.2022

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя А.Є. Чередко