РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.08.2022Справа № 910/5010/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. за участі

секретаря судового засідання Маринченко М.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтологістика»

до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група»

про визнання частково недійсним договору страхування

за участі представників:

позивача - не з`явились

відповідача - не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравтологістика» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова група» про визнання частково недійсним договору добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) №24-1505-20-00001 від 24.06.2020. Позовні вимоги обґрунтовано невідповідністю розділу 8 укладеного сторонами у справі договору Конституції України, порушенням права вільно пересуватись та перевозити вантаж тощо.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/5010/22 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.07.2022.

Відповідачем 05.07.2022 надано суду відзив, яким заперечено вимоги повністю з огляду на свободу договору, відсутність факту встановлення договором заборон на пересування чи переміщення вантажів, відсутність правових підстав недійсності частини договору тощо.

Позивачем 08.07.2022 та 18.07.2022 надано суду письмові клопотання про участь у розгляді справи в режимі відео конференції, у задоволенні яких судом відмовлено ухвалами від 11.07.2022 та від 19.07.2022 з огляду на технічні можливості суду.

Відповідачем 11.07.2022 надано суду заяву про перенесення підготовчого засідання на іншу дату у зв`язку з участю представника в іншому судовому засіданні.

Позивачем 19.07.2022 та 25.07.2022 надано суду відповіді на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 09.08.2022.

Позивачем 05.08.2022 надано суду клопотання про розгляд справи без участі представника у судовому засіданні за наявними доказами, яке задоволено судом.

У судовому засіданні 09.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 23.08.2022.

Позивачем 22.08.2022 надано суду додаткові пояснення у справі.

Учасники судового процесу в судове засідання 23.08.2022 не з`явилися, своїх уповноважених представників не направили, про місце, дату і час судового засідання повідомлялися належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 24.06.2020 укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) №24-1505-20-00001, за умовами якого відповідач на визначених цією угодою умовах зобов`язався у разі настання страхових випадків виплачувати на користь позивача страхові відшкодування.

Під час здійснення перевезення автомобільним транспортом вантажу 20.04.2021 на ділянці автодороги Знаменівка-Луганськ-Ізварине сталась дорожньо-транспортна пригода, наслідком якої стало розсипання вантажу (насіння соняшника) на автодорогу та її узбіччя.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про подію, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування цивільної відповідальності перевізника (експедитора) №24-1505-20-00001 від 24.06.2020.

Листом №03/5907 від 02.08.2021 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 8.7 договору страхування №24-1505-20-00001 від 24.06.2020.

Умовою пункту 8.7 договору №24-1505-20-00001 від 24.06.2020 його сторонами (сторонами даного судового розгляду спору) визначено, що цим договором покриваються тільки ті страхові випадки, які сталися в межах території, яка визначена в пункті 1.4 частини 1 цього договору як територія страхування. У будь-якому разі дія цього договору не поширюється, у тому числі, на наземну територію та повітряний простір Донецької та Луганської областей України.

Відповідно до викладених на сторінці шостій позовної заяви висновків, правовими підставами недійсності договірної умови пункту 8.7 є стаття 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», частина друга статті 24 Конституції України, статті 203, 215, 217 та 229 Цивільного кодексу України.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

За позитивно-правовими приписами статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються. Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

За визначенням статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Оскільки позивачем не доведено суду жодним доказом факту внесення до договору оспореного пункту 8.7 внаслідок наявності певних ознак раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності тощо, суд встановлює посилання позивача у даному випадку до приписів статті 24 Конституції України та статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» помилковими та відхиляє відповідні доводи у цій частині.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договором страхування є письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 29 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування вважається недійсним з моменту його укладання у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до цього Закону договір страхування визнається недійсним і не підлягає виконанню також у разі: 1) якщо його укладено після страхового випадку; 2) якщо предметом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації на підставі судового вироку або рішення, що набуло законної сили.

За визначенням статті 180 Господарського кодексу України та статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину складають права та обов`язки, про набуття, припинення та зміну яких домовилися учасники правочину, а також особи, визначені сторонами в якості учасників цього правочину.

Відповідно до статей 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими Закон пов`язує визнання їх недійсними та настання відповідних наслідків, а саме відповідність змісту договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, правоздатність сторін договору, у чому конкретно полягає неправомірність та інші обставини, що є істотними для правильного вирішення спору.

У даному випадку, наявними матеріалами підтверджено, що спір в частині недійсності пункту 8.7 укладеного сторонами у справі договору №24-1505-20-00001 від 24.06.2020 виник після відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування за наслідком події, що сталась на частині території України, на яку не поширюється дія цього договору.

Доводи позивача в частині обмеження укладеним договором права вільно пересуватись та перевозити вантажі судом відхиллено, оскільки це право укладеним договором ніяким чином не обмежується. Мова йде лише про територіальну дію страхового покриття, тобто про обов`язок відповідача здійснювати страхове відшкодування.

Окремо суд має зазначити, що за приписами статті 10 Закону України «Про страхування» страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування. Страховий тариф - ставка страхового внеску з одиниці страхової суми за визначений період страхування. Страхові тарифи при добровільній формі страхування обчислюються страховиком актуарно (математично) на підставі відповідної статистики настання страхових випадків, а за договорами страхування життя - також з урахуванням величини інвестиційного доходу, яка повинна зазначатися у договорі страхування. Конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Відповідно, кінцева плата за страхування напряму залежить, у тому числі, і від території дії страхового захисту. Закон не забороняє умови договорів про розповсюдження страхового захисту на території, що мають підвищений рівень небезпеки, у тому числі на території проведення бойових дій, проте відповідні ризики мають бути компенсовані відповідно збільшеним страховиком тарифом.

У даному випадку, очевидним є намір позивача захистити свої майнові інтереси без урахування прав та інтересів відповідача.

Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У даному випадку, очевидним є факт неможливості укладення страховиком договору №24-1505-20-00001 від 24.06.2020 на тих же умовах але без виключення передбачених пунктом 8.7 територій, оскільки плата за надану страхову послугу мала б розраховуватись за значно більшим тарифом.

Відповідно, судом встановлено правову неможливість визнання недійсним пункту 8.7 без визнання недійсним договору в цілому.

Судом досліджено доводи позивача в частині його можливої помилки при укладені договору №24-1505-20-00001 від 24.06.2020, викладені (зокрема) на сторінці 2 позовної зави.

Судом встановлено, що тестове наповнення пункту 8.7 не надає можливості тлумачення договірної умови як території зон бойових дій, військових конфліктів та громадських заворушень, оскільки містить достатньо чітко визначені регіональні назви.

Крім того, за приписами статті 229 Цивільного кодексу України, яка покладена позивачем в правове обґрунтування вимог, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Застосовуючи у своєму позові частину першу статті 229, позивачем залишено поза увагою правові наслідки недійсності правочину, який вчинено під впливом помилки:

у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Таким чином, за умови доведення факту помилки при укладені договору, позивач не отримає у будь-якому випадку захисту свого права на отримання страхового відшкодування за випадком, що відбувався на території, визначеній пунктом 8.7 як території, на якій не діє договір страхування.

У той же час, суду не доведено поза розумним сумнівом належними доказами, що при укладені договору №24-1505-20-00001 від 24.06.2020 мала місце суттєва помилка з боку позивача.

Відповідно до статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Встановивши відсутність фактичних та належних правових підстав позову, суд відмовляє у його задоволенні повністю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 238, 241-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 26.08.2022

Суддя Т.Ю.Кирилюк