ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2022 р. Справа№ 910/20237/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2022

у справі №910/20237/21 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Департаменту патрульної поліції

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія

"Ю.ЕС.АЙ"

про відшкодування 5 073,72 грн.

ВСТАНОВИВ:

Департамент патрульної поліції звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.ЕС.АЙ" про відшкодування 5 073,72 грн. шкоди за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200320581 на підставі ст. ст. 22, 1166, 1187, 1192 ЦК України.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 23.01.2021 року у м. Києві по бульвару Вацлава Гавела, 53, відбулась дорожньо-транспортна пригода без потерпілих, що виразилась у зіткненні транспортного засобу "Volkswagen T4", д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 зі службовим транспортним засобом "Skoda Rapid" д.н.з. НОМЕР_2 (на синьому фоні) під керуванням інспектора ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП службовий транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Також, позивач зазначає, що транспортний засіб "Volkswagen T4", д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано відповідачем за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200320581.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21 у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.ЕС.АЙ" про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5 073,72 грн., завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів того, що транспортний засіб "Volkswagen T4", д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано відповідачем, також не надано доказів того, що ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства визнано винним у вчиненні ДТП 23.01.2021 року та притягнено до адміністративної відповідальності, що було б підставою для виплати відповідачем страхового відшкодування.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, Департамент патрульної поліції звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також, до апеляційної скарги позивачем надано копію витягу з сайту Моторно (транспортного) страхового бюро України.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги щодо скасування рішення апелянт посилається на те, що в позовній заяві позивачем було зазначено, що постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 10.02.2021 у справі № 760/2228/21 ОСОБА_1 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушенні передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Також, скаржник зазначає, що Департамент патрульної поліції не був учасником справи № 760/2228/21, а тому постанова Солом`янського районного суду міста Києва від 10.02.2021 на адресу останнього не надходила. Крім того, суд першої інстанції не був позбавлений можливості перевірити посилання позивача про притягнення Солом`янським районним судом міста Києва ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2022 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 25.05.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/20237/21. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21.

Матеріали справи надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 08.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 13.06.2022 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21 - залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме надати докази, які підтверджують сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 405,00 грн.

27.06.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2022, до якої останній долучив доказ сплати судового збору у розмірі 3 405,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду 28.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21. Вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вказує на те, що статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.

Так, згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. ч. 4 та 5 ст. 80 ГПК України).

У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи або заявами з процесуальних питань у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, ст. 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз положень ст. ст. 80 та 269 ГПК України свідчить, що докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом або ж заявою, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою, іншою заявою або скаргою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Отже, така обставина як відсутність існування доказів на момент звернення до суду з відповідним позовом чи заявою взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №916/3130/17).

Частиною 8 ст. 80 ГПК України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц).

Відтак, суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не вправі надавати оцінку доказу доданого позивачем до апеляційної скарги - копії витягу з сайту Моторно (транспортного) страхового бюро України, так як зазначений доказ не був відомий суду на момент розгляду справи в суді першої інстанції, а отже не може впливати на оцінку законності чи обґрунтованості судового рішення.

Згідно ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянтом не надано суду апеляційної інстанції докази неможливості подання витягу з сайту Моторно (транспортного) страхового бюро України до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Крім того, колегія суддів зазначає, що надана до апеляційної скарги копія витягу з сайту Моторно (транспортного) страхового бюро України не є належним доказом в розумінні ст.ст. 73-77 ГПК України.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.01.2021 року у м. Києві по бульвару Вацлава Гавела, 53, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Volkswagen T4", д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та службового транспортного засобу позивача "Skoda Rapid" д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням інспектора Шокура Олександра Вікторовича. Внаслідок ДТП службовий транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ремонтної калькуляції № ЕД-19-21/2 від 14.09.2021 року (системи Audatex), вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Skoda Rapid" д.н.з. НОМЕР_2 складає 5 073,72 грн.

Відповідно до висновку експертного дослідження № ЕД-19-21/20688-АВ від 14.09.2021 року вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу "Skoda Rapid", номер кузова НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), 2017 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить Департаменту патрульної поліції (відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 ), у результаті пошкодження, яке сталося 23.01.2021, станом на момент проведення експертного дослідження, а саме 14.09.2021, складає 5 073,72 грн.

27.01.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування та письмовим повідомленням № 21.27 про дорожньо-транспортну пригоду в якому зазначив, що 23.01.2021 року о 17 год. 40 хв. в м. Києві по бульвару Вацлава Гавела, 53 водій транспортного засобу "Volkswagen T4", д.н.з. НОМЕР_1 не вжив заходів щоб не допустити його самовільний рух внаслідок чого здійснив наїзд на службовий транспортний засіб позивача "Skoda Rapid" д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципу вини.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме Департамент патрульної поліції, як позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення відповідачем зобов`язань за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200320581, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не доведено стверджувальної ним обставини та не надано доказу, що транспортний засіб "Volkswagen T4", д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано відповідачем, а також не надано доказів того, що ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства визнано винним у вчиненні ДТП 23.01.2021 року та притягнуто до адміністративної відповідальності, що було б підставою для виплати відповідачем страхового відшкодування позивачу. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову позивачу у задоволенні позову.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21 прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 12.04.2022 у справі №910/20237/21 залишити без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Департамент патрульної поліції.

4. Матеріали справи № 910/20237/21 повернути до Господарського суду м. Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.08.2022.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова