УХВАЛА

м. Київ

25.08.2022Справа № 910/7854/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )

до 1) ОСОБА_3 (48257, Тернопільська обл., Гусятинський район, с. Васильківці, РНОКПП НОМЕР_3 )

2) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

про визнання договору припиненим та стягнення 970 000,00 USDT, що еквівалентно 970 000,00 дол. США

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору про спільну діяльність від 17.06.2019 припиненим та стягнення 970 000,00 USDT, що еквівалентно 970 000,00 дол. США.

25.08.2022 від представника позивачів на електронну адресу суду надійшла заява про відкликання позовної заяви.

Дослідивши зазначену заяву № б/н від 25.08.2022, судом встановлено, що вона не містить відомостей, які вимагаються цим Кодексом, зокрема - підпису ЕЦП.

Приписами частини 2 статті 170 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Положеннями частини 4 статті 170 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Враховуючи викладені вище обставини, суд повертає подану до суду заяву № б/н від 25.08.2022 про відкликання позовної заяви заявнику без розгляду.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 Господарського процесуального кодексу України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Виходячи з викладених норм, спір підвідомчий господарському суду, якщо склад його учасників відповідає нормам ст. ст. 4, 45 Господарського процесуального кодексу України, а спірне правовідношення носить господарський характер.

До юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Положення пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 905/2043/18 вказано, що під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Однорідними можуть вважатися позовні заяви, пов`язані однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим самим позивачем до одного і того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного і того самого відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №914/2191/16, від 23.10.2019 у справі №902/434/19, від 30.10.2019 у справі №922/1359/19.

Як вбачається з заявлених вимог, позивач просить суд:

- визнати договір про спільну діяльність від 17.06.2019, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , припиненим.

- стягнути з фізичної особи ОСОБА_3 на користь фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропорційно 970 000,00 USDT, що еквівалентно 970 000,00 дол. США.

Судом встановлено, що позовна вимога позивачів до відповідачів про визнання договору про спільну діяльність від 17.06.2019, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , припиненим підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини носять господарський характер.

У свою чергу, позовна вимога про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 ґрунтується на обставинах помилкового і безпідставного перерахування йому грошових коштів. При цьому посилання на те , що ці кошти були перераховані на виконання договору про спільну діяльність від 17.06.2019 або будь якого іншого господарського договору - відсутні. Отже, у господарського суду відсутні підстави вважати, що дана позовна вимога ґрунтується на господарській діяльності зазначених фізичних осіб. Більше того, відсутні підстави вважати, що ця позовна вимога взаємопов`язана з першою вимогою про визнання припиненим договору.

Зазначена вимога не є забезпеченням основного зобов`язання, не походить з першої позовної вимоги, не пов`язана спільним способом захисту, має інше коло учасників судового процесу, тому дана позовна вимога до фізичної особи ОСОБА_3 має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Отже, судом встановлено, що в даній позовній заяві позивачем об`єднані позовні вимоги, які повинні розглядатися в порядку господарського та цивільного судочинства.

Також судом встановлено, що обсяг наданих матеріалів і доказів не дозволяє суду самостійно здійснити роз`єднання позовних вимог на підставі ст. 173 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

За змістом частини першої статті 173 ГПК України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги (1) не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); (2) не співвідносяться між собою як основна та похідна.

Крім того, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть і відповідати критеріям, наведеним у частині першій статті 173 ГПК України, проте підпадають під заборони, прямо визначені в частинах четвертій та п`ятій вказаної статті.

Саме встановлення господарським судом наведених вище обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, є підставою для повернення позовної заяви з посиланням на пункт 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України.

Аналіз пункту 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України у системному зв`язку з приписами статті 173 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання господарського судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами частини 6 статті 173 ГПК України та розглянути кожну з заявлених вимог окремо.

Отже, за приписами частини 6 статті 173 ГПК України суд, з урахуванням конкретних обставин, має право застосувати як у разі дотримання правил об`єднання позовних вимог, так і у випадку їх порушення. Проте вчинення відповідної процесуальної дії є дискрецією господарського суду, яка застосовується (або не застосовується) ним з урахуванням конкретних обставин справи та за власним переконанням.

Проте, під час вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі у якій об`єднано декілька позовних вимог, судами має бути обов`язково враховано положення частин четвертої та п`ятої статті 173 ГПК України, які є імперативними щодо можливості об`єднання позовних вимог.

Крім того, суд зазначає, що об`єднання позовних вимог є правом, а не обов`язком суду, а тому суд приходить до висновку, що об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки для виконання всіх завдань господарського судочинства, встановлених в ст. 2 ГПК України, додержання яких превалює над будь-якими іншими доводами учасників судового процесу, зокрема сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, ускладнює розгляд та вирішення справи по суті (аналогічні доводи висловлені в постанові Верховного суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 14.08.2018 по справі № 910/3569/18).

Враховуючи викладене вище, позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає поверненню.

Керуючись 173, 174, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернути заявникам.

2. Заяву № б/н від 25.08.2022 про відкликання позовної заяви повернути заявникам без розгляду

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Додатки: - позовна заява з додатками № б/н від 18.08.2022;

- заява № б/н від 25.08.2022 про відкликання позовної заяви.

Дата підписання ухвали 25.08.2022

Суддя І.О. Андреїшина