ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2022 р. м. Київ Справа № 911/75/22

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Тимошенко Д.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області (08131, Київська область, с. Софіївська-Борщагівка, вул. Соборна, буд. 67) в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області (08293, Київська обл., місто Буча(з), вул. Інститутська, будинок 22, код: 39817550)

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» (08129, Київська обл., Бучанський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Садова, будинок 21, код: 44018059)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:

державне підприємство «Київське лісопаркове господарство» (08114, Київська обл., Бучанський р-н, с. Стоянка, вул. Лісна, буд. 15, код 00991373)

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: Лук`янчук А.В.;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Мартиненко С.В., Догун І.В.;

від третьої особи: не з`явився;

До Господарського суду Київської області 10.01.2022 надійшла позовна заява Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області (далі по тексту прокурор/прокуратура) в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області (далі по тексту Бучанська РДА/позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» (далі по тексту ТОВ «Нові Будсуміші»/відповідач), в якій прокурор просить суд:

1) усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

№ 56285406 від 25.01.2021 з одночасним припиненням права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» на земельну ділянку площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0164;

№ 56287298 від 25.01.2021 з одночасним припиненням права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» на земельну ділянку площею 0,95 га з кадастровим номером :05:003:0165;

№ 56280353 від 23.01.2021 з одночасним припиненням права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» на земельну ділянку площею 0,8777 га з кадастровим номером :05:003:0168;

№ 56286186 від 25.01.2021 з одночасним припиненням права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» на земельну ділянку площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0169;

2) усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, шляхом їх повернення на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші», а саме земельних ділянок:

- площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0164;

- площею 0,95 га з кадастровим номером :05:003:0165;

- площею 0,8777 га з кадастровим номером :05:003:0168;

- площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0169.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, а їх перебування у володінні відповідача є незаконним, у зв`язку з чим прокурор звернувся до суду із вимогами про усунення перешкод у здійснені права користування земельними ділянками, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та повернення земельних ділянок з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/75/22 та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.03.2022.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.02.2022 у справі № 911/75/22 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: державне підприємство «Київське лісопаркове господарство» (далі по тексту ДП «Київське лісопаркове господарство»/третя особа).

На адресу суду 08.04.2022 від відповідача надійшов відзив на позов, за змістом якого відповідач заперечує проти пред`явлених вимог та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

До суду 20.05.2022 від прокуратури надійшла відповідь на відзив із запереченнями проти доводів відповідача викладених у відзиві.

До суду 31.05.2022 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, а 29.06.2022 відповідачем подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи доказів надсилання на адресу позивача заяв по суті справи та понесених витрат пов`язаних із розглядом справи.

Підготовче засідання у справі неодноразово судом відкладалося та остаточно ухвалою суду від 08.06.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті на 29.06.2022

Ухвалою суду від 29.06.2022 розгляд справи відкладено на 27.07.2022.

В судове засідання 27.07.2022 з`явилися прокурор та представники відповідача.

Прокурор в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили та просили суд відмовити у задоволенні позову.

Представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися, при цьому про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися судом належним чином.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі рішень Білогородської сільської ради від 29.01.2009, для ведення особистого селянського господарства, 06.03.2009 видано державні акти на право власності на земельну ділянку, які зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, згідно яких у приватну власність ОСОБА_1 відведено земельну ділянку площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0164, у приватну власність ОСОБА_2 відведено земельну ділянку площею 0,95 га з кадастровим номером :05:003:0165, у приватну власність ОСОБА_3 відведено земельну ділянку площею 0,8777 га з кадастровим номером :05:003:0168, у приватну власність ОСОБА_4 відведено земельну ділянку площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0169.

Згідно договору купівлі-продажу від 10.06.2011, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. зареєстрованого в реєстрі за № 1-1297, ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0169 відчужено на користь ОСОБА_5 .

Згідно договору купівлі-продажу від 10.06.2011, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. зареєстрованого в реєстрі за № 1-1315, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на земельні ділянки з кадастровимими номерами: :05:003:0164; :05:003:0165; :05:003:0168 відчужено на користь ОСОБА_7 .

На підставі договорів дарування земельної ділянки від 07.09.2015, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйовою Т.А. зареєстрованих в реєстрі за №№ 4033, 4034, 4035, ОСОБА_8 подарував ОСОБА_9 земельні ділянки з кадастровим номерами: :05:003:0164; :05:003:0165; :05:003:0168.

На підставі договору дарування земельної ділянки від 12.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйовою Т.А. зареєстрованого в реєстрі за № 806, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_9 земельну ділянку з кадастровим номером: :05:003:0169.

Згідно акту приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Нові Будсуміші» від 21.12.2020 № 3 ОСОБА_9 передала до статутного капіталу Товариства нерухоме майно, зокрема:

- земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0168, площею 0,8777 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, місце розташування земельної ділянки - Київська область, Києво-Святошннський район, с. Білогородка. Земельна ділянка, яка вноситься до статутного капіталу Товариства, належить ОСОБА_9 , грошова оцінка якої, визначена за згодою всіх засновників Товариства, складає 79200,00 гривень;

- земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0165, площею 0,95 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, місце розташування земельної ділянки - Київська область, Києво-Святошннський район, с. Білогородка. Земельна ділянка, яка вноситься до статутного капіталу Товариства, належить ОСОБА_9 , грошова оцінка якої, визначена за згодою всіх засновників Товариства, складає 76000,00 гривень;

- земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0164, площею 0,99 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, місце розташування земельної ділянки - Київська область, Києво-Святошннський район, с. Білогородка. Земельна ділянка, яка вноситься до статутного капіталу Товариства, належить ОСОБА_9 , грошова оцінка якої, визначена за згодою всіх засновників Товариства, складає 79200,00 гривень;

- земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0169, площею 0,99 га, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, місце розташування земельної ділянки - Київська область, Києво-Святошннський район, с. Білогородка. Земельна ділянка, яка вноситься до статутного капіталу Товариства, належить ОСОБА_9 , грошова оцінка якої, визначена за згодою всіх засновників Товариства, складає 79200,00 гривень.

Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23.09.2021 ТОВ «Нові Будсуміші» є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:003:0168, площею 0,8777 га; :05:003:0165, площею 0,95 га; :05:003:0164, площею 0,99 га; :05:003:0169, площею 0,99 га.

Листом від 29.09.2021 № 04-48/1769 Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства повідомило прокуратуру про те, що не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок із кадастровими номерами: :05:003:0168, :05:003:0169, :05:003:0164, :05:003:0165.

Листом від 01.10.2021 № 02-732 ДП «Київське лісове господарство» повідомило прокуратуру, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 1993-2014 років та даних публічної кадастрової карти України земельні ділянки з кадастровими номерами :05:003:0168; :05:003:0169; :05:003:0164; :05:003:0165 розташовані на землях лісогосподарського призначення державного лісового фонду Підприємства (Ірпінське (Приміське) лісництво кв. 53 вид. 8, 9, 10, 11 Планшет № 6, Масштаб 1:10000, лісовпорядкування 2014). Категорія лісів лісогосподарська частина лісів зелених зон. Підприємством не надавалися погодження (дозволи) щодо вилучення вказаних земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:003:0168; :05:003:0169; :05:003:0164; :05:003:0165, цільове призначення яких змінюється, не погоджувалися.

Листом від 06.10.2021 № 32165/0/2-21 Кабінет Міністрів України, у відповідь на лист прокуратури від 23.09.2021 № 1052 вих-21 щодо того, чи погоджувалось вилучення та зміна цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення із кадастровими номерами: :05:003:0168, :05:003:0169, :05:003:0164, :05:003:0165, та чи приймалось розпорядження про їх вилучення та зміну цільового призначення, повідомив прокуратуру про те, що Кабінетом Міністрів рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування земельних ділянок із зазначеними у листі кадастровими номерами не приймалося.

Підставою звернення до суду із розглядуваним позовом, як зазначив прокурор, стало те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Київське лісове господарство» на підставі матеріалів лісовпорядкування.

При цьому, за доводами прокурора, ДП «Київське лісове господарство» не надавало згоди на вилучення (припинення) з постійного користування спірних земельних ділянок, рішень про вилучення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» Кабінетом Міністрів України не приймалось та погоджень на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало.

З огляду на те, що право приватної власності на спірні земельні ділянки ТОВ «Нові Будсуміші» набуто з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, зокрема без припинення чи вилучення із земель постійного користування ДП «Київське лісове господарство», прокурор звернувся із розглядуваним позовом до суду із вимогою про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та права користування Бучанською РДА спірними земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56285406 від 25.01.2021, № 56287298 від 25.01.2021, № 56280353 від 23.01.2021, № 56286186 від 25.01.2021 з одночасним припиненням права приватної власності ТОВ «Нові Будсуміші» на земельні ділянки площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0164, площею 0,95 га з кадастровим номером :05:003:0165, площею 0,8777 га з кадастровим номером :05:003:0168, площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0169, та повернення вказаних земельних ділянок на користь держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області з незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші»

Застосування зазначеного способу захисту порушеного права прокурор аргументував тим, що цей позов слід розглядати, саме як негаторний, оскільки вважає, що незаконне зайняття відповідачем земельних ділянок лісогосподарського призначення з порушенням Земельного та Лісового кодексів України, треба розглядати, як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач у своїх заявах по суті справи посилався на те, що будь-яких перешкод Бучанській РДА у здійсненні права користування спірними земельними ділянками не може бути в силу відсутності у останнього такого права, водночас спірні земельні ділянки поза волею позивача у справі не могли вибути у 2009 році, оскільки статусу юридичної особи позивач набув у січні 2021 року.

Відповідач вказує, що вимоги про повернення земельних ділянок на користь держави в особі Бучанської РДА з незаконного володіння ТОВ «Нові Будсуміші» містять ознаки віндикаційного позову, а не негаторного, як помилково кваліфікує прокурор, а питання щодо розмежування віндикаційного і негаторного позовів досліджувалось Великою Палатою Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц.

При цьому, відповідач зауважує, що з метою пред`явлення негаторного позову (про усунення перешкод у користуванні майном), прокурору необхідно довести право власності позивача на спірні земельні ділянки, а також правовий статус земельних ділянок, як ділянок лісогосподарського призначення.

Також відповідач вказує, що наявними у матеріалах справи витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за ТОВ «Нові Будсуміші», тому, зважаючи на положення ст. 387 Цивільного кодексу України, прокурор мав звернутися до суду саме із віндикаційним позовом, відтак, на переконання відповідача, прокурором обрано невірний спосіб захисту порушених прав та інтересів держави.

За доводами відповідача, прокурором на підтвердження своїх вимог не надано доказів перебування спірних земельних ділянок у постійному користуванні ДП «Київський лісгосп», а також не доведено моменту передачі права постійного користування земельними ділянками на користь третьої особи. Долученні до матеріалів справи планово-картографічні матеріали та матеріали лісовпорядкування, які на думку прокурора підтверджують факт перебування спірних земельних ділянок у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» є неспроможними, адже з них не вбачається, що станом на 2009 рік спірні земельні ділянки відносилися до земель лісогосподарського призначення та перебували на праві постійного користування третьої особи.

Також, враховуючи, що пред`явлений прокурором позов за своїми ознаками є віндикаційним позовом та з огляду на те, що рішення про відведення спірних земельних ділянок у приватну власність були прийняті Білогородською сільською радою 29.01.2009, а Державні акти про право власності на земельні ділянки були видані 06.03.2009, то відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

Серед іншого за доводами відповідача пред`явлений прокуророи позов має бути залишений без розгляду, оскільки відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави у суді.

Спростовуючи доводи відповідача про відсутність правомочностей у Бучанської РДА права розпорядження та користування спірними земельними ділянками у відповіді на відзив прокурор зазначив, що станом на день звернення до суду власником земельних ділянок лісового фонду державної власності в межах населеного пункту у відповідності до приписів ст. 122 та п. 24 Прикінцевих та перехідних положень Земельного кодексу України є саме Бучанська районна державна адміністрація, тому, за твердженням прокурора, ним вірно визначено суб`єкта владних повноважень, який діє від імені Українського народу у спірних правовідносинах.

Прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки накладаються на єдиний лісовий масив кварталу 53 Приміського лісництва, який, на час прийняття органом місцевого самоврядування рішення про їх відведення у приватну власність, займав площу 26 га, що підтверджується планшетами ДП «Київське лісове господарство» за 1983, 1993 та 2003 роки.

Відтак, на переконання прокурора, цивільний оборот спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ст. ст. 56, 84 Земельного кодексу України, тому викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц позиція щодо можливого перебування земель лісового фонду у приватній власності та наслідки оспорення такого перебування до спірних у цій справі правовідносин застосовуватись не може, тому прокурор вважає, що ним обрано вірний спосіб захисту інтересів держави, шляхом пред`явлення до суду негаторного позову.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у суді, то прокурор вказує, що Києво-Святошинська окружна прокуратура в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернулась до Бучанської районної державної адміністрації із листом від 06.10.2021 № 1392вих-21 в якому виклала обставини порушень інтересів держави щодо незаконного прийняття Білогородською сільською радою рішень про розпорядження землями лісового фонду, проте, у своїй відповіді від 21.10.2021 № 01.3-35/1518 Бучанська РДА повідомила прокуратуру про відсутність не обхід ного фінансування для сплати судового збору з метою вжиття заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист права власності держави на землі лісового фонду.

На думку прокурора, наведені обставини свідчать про те, що компетентний орган в особі Бучанської РДА після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва прокурором таких інтересів в суді

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Щодо підстав представництва прокурором держави у суді в інтересах Бучанської районної державної адміністрації Київської області, суд дійшов наступних висновків.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Отже відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновків про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Звертаючись з розглядуваним позовом до суду прокурор зазначив, що спірні земельні ділянки є землями лісогосподарського призначення, проте Білогородською сільською радою, в порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України та ст. 57 Лісового кодексу України рішеннями від 29.01.2009 незаконно змінено цільове призначення спірних земельних ділянок із лісогосподарського призначення на ведення особистого селянського господарства та відведено у приватну власність громадян землі лісового фонду.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб.

Пунктом 24, яким на підставі Закону України від 28.04.2021 № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» доповнено розділ Х Перехідні положення Земельного кодексу України, визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних, водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення (вказаний пункт набрав чинності 27.05.2021).

Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» було ліквідовано у Київській області Києво-Святошинський район та утворено Бучанський район (з адміністративним центром у місті Буча) у складі територій Білогородської сільської, Бородянської селищної, Борщагівської сільської, Бучанської міської, Вишневої міської, Гостомельської селищної, Дмитрівської сільської, Ірпінської міської, Коцюбинської селищної, Макарівської селищної, Немішаївської селищної, Пісківської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Отже, розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб на даний час покладено на Бучанську районну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, відтак доводи відповідача про протилежне є необгрунтованими.

Листом від 06.10.2021 № 1392 вих-21 прокуратура повідомила Бучанську РДА про вибуття з володіння держави земельних ділянок з кадастровими номерами: :05:003:0168, :05:003:0169, :05:003:0164, :05:003:0165, що свідчить про факт порушення інтересів держави в особі останньої, як представника законного власника та розпорядника земельної ділянки лісового фонду.

У зв`язку з чим прокурор просив Бучанську РДА вирішити питання щодо звернення останнім до суду з відповідним позовом та повідомити про результати розгляду цього листа та вжиті заходи або повідомити щодо наявних причин, які перешкоджають захисту порущених інтересів держави, з долученням відповідних підтверджуючих документів.

У відповідь на вказаний лист прокуратури Бучанська РДА листом від 21.10.2021 № 01.3-35/1518 повідомила про те, що не має фінансової можливості сплатити судовий збір для подачі позовних заяв.

Отже, з 06.10.2021 Бучанська РДА була обізнана про можливе порушення інтересів держави, при цьому у відповіді на запит прокуратури не зазначила будь-яких відомостей щодо вжиття заходів та намір здійснити захист порушених інтересів держави, лише посилалась на відсутність коштів для сплати судового збору.

Відтак, зверненню прокурора з розглядуваним позовом передувало відповідне листування з Бучанською РДА, з якого вбачається, що компетентний орган був обізнаний з фактом наявності необхідності захисту порушених інтересів держави з 06.10.2021, проте не здійснив самостійний захист інтересів держави в суді, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу щодо захисту інтересів держави.

Враховуючи, що відповідне обґрунтування підставності здійснення представництва інтересів держави прокурором визначено в позові, яке судом визнано обґрунтованим, та яке цілком узгоджується із вимогами, що ставляться до питань представництва прокурором інтересів держави, суд виходить із того, що звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Бучанської РДА відповідає приписам ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо суті спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Прокурор у позові стверджує, що спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» на підставі матеріалів лісовпорядкування.

Згідно ст. 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 Земельного кодексу України).

Стаття 1 Лісового кодексу України визначає, що усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

У пункті 2 ст. 5 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Отже, застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15.09.2021 у справі № 373/462/19).

Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За основним цільовим призначенням Земельного кодексу України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини 1 статті 19 Земельного кодексу України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 Лісового кодексу України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 Лісового кодексу України).

Прокурором ставиться під сумнів підставність прийняття Білогородською сільською радою рішень, на підставі яких у приватну власність фізичних осіб відведено спірні земельні ділянки, які в подальшому відчужені на користь відповідача у справі, як з мотивів приналежності спірних земельних ділянок до категорії земель лісового фонду, що не можуть передаватися у приватну власність, так і з мотивів порушення процедури розпорядження такими земельними ділянками, оскільки зважаючи на те, що ці земельні ділянки накладаються на земельну ділянку лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» та передання їх у власність фізичним особам без їх попереднього вилучення з постійного користування у зазначеної особи, є безпідставним.

Згідно зі ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, Земельного кодексу України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 Лісового кодексу України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

За змістом ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, як в редакцій чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, так і станом на час розгляду справи право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації права.

Обґрунтовуючи твердження про приналежність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, що перебувають на праві постійного користування ДП «Київське лісове господарство» прокурор посилається на положення п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, а також на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, в редакцій чинній на момент звернення прокурора з позовом до суду, до здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, які до набрання чинності Земельним кодексом України передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Отже умовами, за якими право постійного користування земельною ділянкою може підтверджуватися планово-картографічними матеріалами, є факт передання земельної ділянки на користь відповідного державного підприємства до набрання чинності Земельним Кодексом України.

Земельний кодекс України набрав чинності 01.01.2002.

Відповідно, посилатися на планово-картографічні матеріали, у якості доказів перебування земельних ділянок лісогосподарського призначення на праві постійного користування було б можливим, якщо б така земельна ділянка була передана відповідному державному підприємству до 01.01.2002.

Проте, з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити як сам факт передання спірних земельних ділянок чи масиву, що включав би їх, так і дату такого ймовірного передання, що унеможливлює перевірку судом факту дійсного перебування спірних земельних ділянок у постійному користувані ДП «Київське лісове господарство», та, відповідно, ставить під сумнів можливість доведення факту перебування спірних земельних ділянок на праві постійного користування вказаного підприємства планово-картографічними матеріалами.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що прокурором не надано доказів того, що земельні ділянки належать до земель лісового фонду, доказів щодо відведення та закріплення спірних земельних ділянок за будь-якими лісовпорядними організаціями.

Надані прокурором матеріали лісовпорядкування відповіді на зазначені питання не надають, а надані на запит прокурора ВО «Укрдержліспроект» фрагменти з публічної кадастрової карти не містять підпису виконавця, зазначеного в цих фрагментах, що позбавляє зазначені докази доказової сили.

Крім того, суд вважає за необхідне надати належну юридичну оцінку і обраному прокурором способу захисту порушеного права.

Так, способом захисту порушеного права прокурор обрав негаторний позов. Та сутність такого захисту, на думку прокурора, має полягати у необхідності усунути перешкоди у здійсненні Бучанською РДА права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56285406 від 25.01.2021, № 56287298 від 25.01.2021, № 56280353 від 23.01.2021, № 56286186 від 25.01.2021 з одночасним припиненням права приватної власності ТОВ «Нові Будсуміші» на земельні ділянки: площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0164; площею 0,95 га з кадастровим номером :05:003:0165; площею 0,8777 га з кадастровим номером :05:003:0168; площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0169, та шляхом їх повернення на користь держави в особі Бучанської РДА з незаконного володіння ТОВ «Нові Будсуміші».

Судом встановлено, що набуття ТОВ «Нові Будсуміші» права власності на спірні земельні ділянки відбулося на підставі Акту приймання-передачі майна до статутного капіталу від 21.12.2020 № 3, переданого учасником Товариства ОСОБА_9 , яка на підставі договорів дарування від 07.09.2015 та від 12.09.2015 стала власником земельних ділянок.

Згідно приписів ч. 5 ст. 1 Лісового Кодексу України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Згідно ст. 9 Лісового кодексу України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 10 Лісового кодексу України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Згідно ст. 12 Лісового кодексу України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Зі змісту наведених положень вбачається, що законодавство цілком допускає можливість володіння приватними особами лісовими ділянками.

Прокурор вказуючи на обмежений цивільний оборот земельних ділянок лісового фонду та проводячи аналогію із землями водного фонду, із відповідними посиланнями на практику Верховного Суду, в перебігу розгляду справи стверджував, що володіння приватними суб`єктами господарювання землями лісового фонду є не можливим, як є не можливим і володіння такими суб`єктами землями водного фонду.

Проте, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків, та зазначив, що оскільки законодавство прямо передбачає можливість перебування земель лісового фонду у володінні приватних суб`єктів, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності, то на відміну від земель водного фонду захист прав власника на які має здійснюватися у спосіб подання негаторного позову, захист прав власника на землі лісогосподарського призначення має здійснюватися у спосіб подання віндикаційного позову, в порядку передбаченому ст. 387 Цивільного кодексу України, за умови, що за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі прав, що є підтвердженням здійснення відповідачем володіння такою земельною ділянкою.

Так, в п. 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Згідно приписів ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

В п. 70 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.

Як вже зазначалося право власності за ТОВ «Нові Будсуміші» на спірні земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на майно, що з огляду на викладене вище дає підстави для висновку, що відповідач є володільцем спірних земельних ділянок.

В п. 146 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц ).

Таким чином, прокурор, здійснюючи захист інтересів держави в особі Бучанської РДА, усвідомлюючи, що право власності на спірні земельні ділянки зареєстроване за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та який здійснює фактичне володіння земельними ділянками, стверджуючи про приналежність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення мав звернутися до суду не з негаторним позовом та просити усунути перешкоди у користуванні майном, а мав звернутися із віндикаційним позовом за правилами ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а тому обраний прокурором спосіб захисту порушеного права не є ефективним до розглядуваних правовідносин.

Заявляючи позовну вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками у спосіб скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права приватної власності ТОВ «Нові Будсуміші» на земельні ділянки прокурор виходив із тих саме обставин та розглядає зазначену вимогу, як складову обраного ним способу захисту порушеного права позивача негаторного позову, що є необхідним, на його думку, для повного відновлення прав та інтересів позивача.

Проте, хоча суд і дійшов висновку про неефективність для розглядуваних правовідносин подання прокурором негаторного позову в цілому, позовні вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності на землю за відповідачем потребують окремої оцінки.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

З наявних у матеріалах справи витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі рішень приватного нотаріуса Крапивницької Н.В. Бучанського районного нотаріального округу Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №№ 56285406, 56287298, 56280353, 56286186 до реєстру внесено запис про право власності ТОВ «Нові Будсуміші» на земельні ділянки із кадастровими номерами: :05:003:0164; :05:003:0165; :05:003:0168; :05:003:0169, а підставою для державної реєстрації послугував акт приймання-передачі майна до статутного капіталу від 21.12.2020 № 3.

Суд зазначає, що з моменту відображення в Державному реєстрі речових прав відомостей про державну реєстрацію прав ТОВ «Нові Будсуміші» на земельну ділянку, зазначені рішення приватного нотаріуса Крапивницької Н.В. Бучанського районного нотаріального округу Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію, а тому вимога про скасування зазначених рішень також не відповідає ознакам належного (ефективного) способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, пункт 10.29 постанови від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13).

Остаточно правова позиція про те, що для захисту прав власника на нерухоме майно подання позову про скасування рішення про державну реєстрацію не вимагається, сформульована і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Таким чином, подання позову про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав власності за відповідачем від моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно є не ефективним способом захисту як в контексті негаторного позову, так і віндикаційного позову, оскільки задоволення такого позову, з огляду на вичерпання таким рішенням своєї дії в момент проведення відповідної реєстрації, до відновлення порушених прав власника в будь-якому випадку призвести не може.

Обґрунтування прокурором неможливості застосування до розглядуваної справи правових висновків, що викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц оскільки у справі, що розглядається не є подібними предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, судом відхиляється.

Як вбачається з позову, обґрунтовуючи підставність подання прокурором саме негаторного позову, він посилався, зокрема, на висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладено в постановах від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, які стосувалися земель водного фонду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц прокоментовано правові висновки, що викладено в зазначених справах та зазначено про їх відмінність та не застосовність до земель лісогосподарського призначення. Також було сформульовано нові правові висновки відносно способу захисту прав власника на земельні ділянки лісового фонду, встановивши чіткі критерії умов, від наявності яких залежить підставність подання негаторного чи віндикаційного позову, ключовою, з яких є те, що у разі проведення за відповідачем державної реєстрації права власності на земельну ділянку, така особа розглядається, як володілець земельної ділянки, а захист прав власника землі має здійснюватися виключно у спосіб подання віндикаційного позову.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76).

Наведене в сукупності дає підстави для висновку про відмову у задоволенні позову як в частині вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56285406 від 25.01.2021, № 56287298 від 25.01.2021, № 56280353 від 23.01.2021, № 56286186 від 25.01.2021 з одночасним припиненням права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» на земельні ділянки: площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0164; площею 0,95 га з кадастровим номером :05:003:0165; площею 08777 га з кадастровим номером :05:003:0168; площею 0,99 га з кадастровим номером :05:003:0169, так і в частині вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження вказаними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь держави в особі Бучанської РДА з незаконного володіння ТОВ «Нові Будсуміші», адже пред`явлені позовні вимоги викладено в аспекті помилково обраного прокурором способу захисту порушеного права негаторного позову, який для спірних правовідносин не є ефективним способом захисту.

Як вже зазначалося судом, звернення з позовом, в якому викладено не ефективний спосіб захисту порушеного права, який не може бути застосований у разі встановлення судом факту порушення прав та інтересів позивача, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

З цих же підстав суд не розглядає по суті заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки подання негаторного позову можливе протягом всього часу існування порушення, проте судом встановлено, що в цій справі негаторний позов не відповідає критеріям ефективного способу захисту, а самостійно застосувати до поданого прокурором позову правил та вимог, що ставляться до віндикаційного позову суд можливості позбавлений, з огляду на обставини, що викладено вище. Та оскільки обрання не належного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови в позові, розгляд судом заяви відповідача про застосування позовної давності не здійснюється.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З урахуванням встановлених судом обставин, та оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

Щодо витрат пов`язаних із розглядом справи.

Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України на суд покладено обов`язок розподілу судових витрат, а ст. 238 Кодексу визначено, що у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до наданого відповідачем розрахунку судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 гривень.

За змістом ч.ч. 2-5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

З наведених вище норм вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката обмежений їх співмірністю зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На адресу суду 29.06.2022, тобто до закінчення судових дебатів, від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 04.03.2022, укладений між Адвокатським об`єднанням «Бізнес Протект» та ТОВ «Нові будсуміші» (клієнт); додаток № 1 до договору; акт виконаних робіт від 20.06.2022 на загальну суму 25000 гривень; платіжне доречення від 29.06.2022 № 2, яким підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за надання правової допомоги у розмірі 25000 гривень.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що загальний розмір фактично понесених відповідачем витрат на професійну правову допомогу пов`язаних із розглядом цієї справи становить 25000 гривень.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

За змістом статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами у справі є позивач та відповідач. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

З урахуванням наведених вище положень процесуального законодавства, з моменту відкриття провадження у справі № 911/75/22, а саме з 03.02.2022 Бучанська РДА, відповідно до ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України набула статусу позивача, при цьому прокурор у цьому випадку не має статусу позивача у справі, а лише здійснює представництво інтересів держави в особі Бучанської РДА.

Відтак, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача, тобто позивачем у такому разі не є прокурор, а тому і розподіл судових витрат, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, повинен здійснюватися з урахуванням належного позивача.

Близькі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 908/799/17, від 15.06.2019 у справі № 922/4293/19, від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 12.01.2021 у справі № 908/730/19, від 22.02.2021 у справі № 922/3439/19.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Кодексу).

В перебігу розгляду справи від позивача клопотання про зменшення судових витрат відповідача на оплату правничої допомоги у зв`язку із розглядом цієї справи заявлено не було.

Здійснивши аналіз поданих відповідачем доказів понесення судових витрат на оплату послуг адвоката, та враховуючи відсутність клопотань щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд дійшов висновку, що заявлений відповідачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову, а відтак з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 гривень.

Разом із тим суд зазначає, що з наданого відповідачем платіжного доручення від 29.06.2022 № 2, яким підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за надання правової допомоги у розмірі 25000 гривень вбачається, що у призначені платежу підставою для оплати вказаних коштів вказано договір про надання правової допомоги від 25.08.2021, тоді як відповідачем надано до суду договір від 04.03.2022.

Проте, положеннями процесуального законодавства з урахуванням висновків наведених у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, передбачено право на відшкодування витрат на правову допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, відображення в призначенні платежу іншого договору, ніж того на підставі якого надавалась правова допомога в межах розглядуваної справи, значення не має, оскільки такі витрати можуть бути відшкодовані незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Також суд зазначає, що судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на прокурора, оскільки за наслідками розгляду справи у задоволені позову відмовлено повністю.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області відмовити повністю.

2. Стягнути з Бучанської районної державної адміністрації Київської області (08293, Київська обл., місто Буча, вул. Інститутська, будинок 22, код: 44014159) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Нові Будсуміші» (08129, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, село Петропавлівська Борщагівка, вул. Соборна, будинок 2-В, код: 44018059) 25000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 12.08.2022.

Суддя Р.М. Колесник