РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.08.2022Справа № 910/3356/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оіл Південь"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 6.818,15 грн,

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оіл Південь"звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 6.818,15 грн штрафу за порушення строків доставки вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вантаж відповідачем доставлено позивачу із порушенням встановленого терміну доставки, що є підставою покладення на відповідача штрафу за несвоєчасну доставку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.21. відкрито провадження у справі №910/3356/22, постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

15.06.22. від відповідача надійшли відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову, та клопотання про зменшення суми штрафу.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.20. між Акціонерним товариством "ОРЛЕН Летува" (Продавець) та позивачем (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу № LT/21/022/R/TN/E, в межах якого Продавець відправив зі станції відправлення "Бугяняй" AT "Литовські залізні дороги" на адресу ТОВ «Оіл Південь» вантаж по залізничній накладній СМГС № 0402003 з відомістю вагонів на станцію призначення "Одеса-Застава 1" Одеської залізниці AT "Укрзалізниця".

Вантаж за залізничною Накладною був доставлений з порушенням термінів доставки, передбаченого ст. 24 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 року, що є підставою для нарахування штрафу за несвоєчасну доставку вантажу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Положеннями статті 908 Цивільного кодексу України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно із статтею 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною першою статті 919 Цивільного кодексу України передбачено, що перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Відповідно до частини 1 статті 313 Господарського кодексу України перевізник зобов`язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі.

Згідно із статтею 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до статті 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Оскільки правовідносини з перевезення вантажу залізничним транспортом за залізничною накладною виникли у сторін у міжнародному сполученні (між Литовською Республікою, Республікою Білорусь та Україною) то такі відносини регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 року (далі - УМВС).

Відповідно до параграфу § 1 ст. 3 УМВС ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.

Параграфом § 1 ст. 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти ввірений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, узгодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу.

Відповідно до параграфу § 3 ст. 14 УМВС укладення договору перевезення підтверджується накладною.

Згідно із § 5 ст. 14 УМВС кожен наступний перевізник, приймаючи до перевезення вантаж разом із накладною, вступає тим самим в договір перевезення та приймає на себе виникаючі за ним зобов`язання.

Згідно із ст. 24 УМВС:

§ 1. Якщо відправником і перевізником не погоджене інше, термін доставки визначається на весь шлях прямування вантажу і не повинен перевищувати терміну, обчисленого виходячи з норм, які містяться у цій статті.

§ 2. Термін доставки вантажу визначається виходячи з таких норм:

- для контейнерів - 1 доба на кожні початі 150 км;

- для інших відправок -1 доба на кожну почату 200 км.

§ 3. Термін доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

Термін доставки вантажу збільшується на 2 доби на кожне перевантаження вантажу у вагони іншої ширини колії; на кожну перестановку вагонів, вантажу на власних осях на візки іншої ширини колії.

§ 5. Перебіг терміну доставки вантажу починається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі одержувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу розраховують як за повну.

Відповідно до § 1 ст. 45 УМВС якщо перевізником не було дотримано термін доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 "Термін доставки вантажу", перевізник сплачує відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки.

Так, § 2 статті 45 УМВС розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення терміну доставки, і величини (тривалості) перевищення терміну доставки, що розраховується як відношення перевищення терміну доставки (в добі) до загального терміну доставки, а саме:

6% провізної плати при перевищенні терміну доставки не більше однієї десятої загального терміну доставки;

18% провізної плати при перевищенні терміну доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального терміну доставки;

30% провізної плати при перевищенні терміну доставки понад три десятих загального терміну доставки.

Величина перевищення відповідно параграфу 2 ст. 45 УМВС розраховується:

1) кількість діб перевищення строку доставки/кількість діб загального строку доставки = величина перевищення

2) Тариф Перевізника х Величина перевищення - розмір неустойки.

Кількість діб загального строку доставки обраховується відповідно від дати календарного штемпеля графи 26 до дати календарного штемпеля графи 27 накладної, а кількість діб перевищення терміну доставки - це різниця між кількістю діб загального строку доставки та строком доставки вантажу, визначеним відповідно до § 3, 5 статті 24 УМВС.

Як вбачається з позовної заяви, позивач при здійсненні розрахунку неустойки враховує загальний розмір провізних платежів з додатковими зборами та платежами - 37.878,62 грн.

Відповідач з таким обрахуванням не погоджується та вказує, що згідно з параграфом 2 статті 45 УМВС при здійснення розрахунку неустойки за перевищення строку доставки до уваги береться саме провізна плата (без додаткових зборів та платежів) (графа 51 накладної) - 33.274,70 грн.

Суд з такими доводами відповідача погоджується та зазначає, що розмір неустойки за перевищення строку доставки вантажу за накладною № 0402003 складає 5.989,45 грн (3 доби (прострочення доставки вантажу) /13 (загальний термін доставки вантажу) =0,23 (величина перевищення строку доставки 18%); 33.274,70 грн. (тариф перевізника) х 18% = 5.989,45 грн.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 5.989,45 грн.

Відповідач також просить суд зменшити суму нарахованого позивачем штрафу.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе її зменшення.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

При цьому, вирішуючи таке питання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Обґрунтовуючи подану заяву, відповідач посилається на скрутне фінансове становище, відсутність збитків позивача, складну ситуацію із комерційним перевезенням вантажів внаслідок повномасштабної військової агресії рф проти України; вказує, що після початку військових дій вантажні перевезення значно скоротились (на 70%), а в деяких регіонах повністю припинились, ракетними обстрілами завдано пошкодження залізничній інфраструктурі, що потребує значних коштів для відновлення. Також, спостерігається значне зниження обсягів та прибутковості від перевезення пасажирів залізничним транспортом. Окрім того, відповідачем здійснюються евакуаційні рейси, перевезення пасажирів з територій де ведуться активні бойові дії на безпечні території. Зазначене свідчить про надскрутне матеріальне становище АТ "Укрзалізниця" та відсутності коштів навіть на виплату заробітної плати працівникам.

Аналізуючи наведені доводи відповідача, врахувавши статус та особливості діяльності відповідача в сфері перевезень та роль АТ "Укрзалізниця" під час військового стану, суд дійшов висновку про існування виняткових обставин, з якими законодавець пов`язує можливість зменшення неустойки за порушення зобов`язання.

При цьому судом прийнято до уваги відсутність доказів на підтвердження завдання позивачу збитків порушенням відповідачем умов вказаного договору, причини та наслідки невиконання спірного зобов`язання, а також розмір нарахованих штрафних санкцій. Також суд зазначає, що неустойка має на меті в першу чергу стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання і не може лягати непомірним тягарем на боржника й бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Подібна за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.20. у справі № 902/417/18.

З огляду на наведені обставини, суд вважає за можливе зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій до 500,00 грн.

За таких обставин позовні вимоги задовольняються судом частково.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оіл Південь" (65005, м. Одеса, вул. Степова, 23/25; ідентифікаційний код 43177272) 500 (п`ятсот) грн 00 коп. штрафу та 2.481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн 00 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко