УХВАЛА

25 серпня 2022 року

м. Київ

cправа № 907/737/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» - Мікрюков С.В., адвокат (дов. від 01.09.2021),

відповідача-1 - товариства з обмеженою відповідальністю «Доміон» - не з`явився,

відповідача-2 - ОСОБА_1 - не з`явився,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - ОСОБА_2 - Скочиляс Г.М., адвокат (ордер від 08.06.2022 серії АО № 1062602),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу ОСОБА_2

на рішення господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 (суддя Пригара Л.І.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.05.2022 (головуючий суддя: Якімець Г.Г., судді: Бойко С.М., Бонк Т.Б.)

у справі № 907/737/19

за позовом акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» (далі - АТ «Комерційний інвестиційний банк»)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Доміон» (далі - ТОВ «Доміон») та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ),

про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії та звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Комерційний інвестиційний банк» звернулося до господарського суду Закарпатської області з позовом до ТОВ «Доміон» та ОСОБА_1 про стягнення з відповідача-1 заборгованості за договором кредитної лінії від 25.05.2011 № 02-1/3л-28 у сумі 2 141 773,97 грн. та звернення стягнення на майно, зазначене в договорі застави майна від 31.01.2017 № 02-4/4з-09 та додаткових угодах до нього, заставодавця ОСОБА_1 на користь АТ «Комерційний інвестиційний банк» в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 25.05.2011 № 02-1/3л-28 у сумі 2 141 773,97 грн. шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону).

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на неналежне виконання ТОВ «Доміон» зобов`язання за договором кредитної лінії від 25.05.2011 № 02-1/3л-28 з повернення траншів кредиту, відсотків за користування траншами кредиту, сплати штрафних санкцій.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 05.11.2020 зі справи № 907/737/19 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 залучено ОСОБА_2 .

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 у справі № 907/737/19, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 16.05.2022, позов задоволено повністю, з посиланням на його обґрунтованість.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій у справі в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на майно, ОСОБА_2 (третя особа у справі) звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги), в якій просить Суд: скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на майно, зазначене в договорі застави майна від 31.01.2017 № 02-4/4з-09 та додаткових угодах до нього, заставодавця ОСОБА_1 на користь АТ «Комерційний інвестиційний банк» в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 25.05.2011 № 02-1/3л-28 у сумі 2 141 773,97 грн. шляхом продажу з прилюдних торгів (аукціону); у скасованій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо звернення стягнення на майно.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається, зокрема, на що те, що оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій у цій справі ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права з огляду на неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 зі справи № 372/504/17, зокрема, щодо застосування приписів статті 369 Цивільного кодексу України, що за своїм змістом відповідає пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 18.07.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 25.08.2022.

Ухвалою Суду від 22.08.2022 задоволено клопотання АТ «Комерційний інвестиційний банк» та ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні 25.08.2022 в режимі відеоконференції; проведення відеоконференції доручено господарському суду Закарпатської області.

АТ «Комерційний інвестиційний банк» у відзиві на касаційну скаргу просило Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін, посилаючись, зокрема, на їх законність та обґрунтованість.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (яка оприлюднена 14.12.2021 у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Верховний Суд зазначає, що для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норми права (статті 369 Цивільного кодексу України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 зі справи № 372/504/17, Верховний Суд зазначає таке.

Так, у справі № 372/504/17, на яку посилається скаржник, предметом спору було визнання договору іпотеки недійсним, у зв`язку з тим, що другий з подружжя не надавав згоди іншому на передачу в іпотеку майна (квартири), яке є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого відбулося розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя.

Водночас у справі № 907/737/19, судові рішення в якій переглядаються в касаційному порядку, предметом спору є стягнення заборгованості за договором кредитної лінії та звернення стягнення на майно, зазначене в договорі застави майна. При цьому, спростовуючи довід ОСОБА_2 (третя особа у справі) щодо незаконності договору застави, з огляду на те, що остання не надавала згоди другому з подружжя на укладення договору застави стосовно майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суди зазначили про презумпцію правомірності правочину, визначену приписами статті 204 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд зазначає, що предмет та підстави позовів про визнання правочину недійсним та про стягнення заборгованості за договором й звернення стягнення на заставне майно за чинним договором застави, склад учасників, зміст позовних вимог у кожній зі справ, обставини, які входять до предмета доказування, а також правове регулювання, є різними.

Відмінності у змістовому критерії, а також в об`єктивному та суб`єктивному критеріях не дають підстав вважати подібними правовідносини у зазначених справах.

Тобто, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Водночас Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.

За приписами частин першої, другої та четвертої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до приписів статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.06.2022 зі справи № 754/2922/19, від 23.06.2022 зі справи № 520/1146/15-ц, і Суд у справі № 907/737/19 не вбачає підстав для відступу від неї.

Що ж до посилання ОСОБА_2 на порушення її процесуальних прав, у зв`язку з незалученням її до участі у справі на стадії підготовчого провадження, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2, то, як встановлено судом апеляційної інстанції: згідно з ухвалою господарського суду Закарпатської області від 05.11.2020 зі справи № 907/737/19 ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2; порушення процесуальних прав ОСОБА_2 під час розгляду справи місцевим господарським судом не встановлено; ОСОБА_2 могла скористатися своїми процесуальними правами, як третя особа у відповідності до ГПК України.

Так, відповідно до частини першої статті 42 ГПК України учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_2 жодним чином не конкретизовано, у реалізації яких процесуальних прав їй було відмовлено судом, саме у зв`язку із залученням її до участі у справі після закриття підготовчого провадження у справі № 907/737/19.

Стосовно незгоди скаржника з тим, що місцевий господарський суд відмовив у зупиненні провадження у справі № 907/737/19 до вирішення справи № 308/8366/20 за позовом ОСОБА_2 про визнання договору застави майна від 31.01.2017 № 02-4/4з-09 недійсним, то: з посиланням на зміст пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України, а також на презумпцію правомірності правочину, - суди дійшли до заснованого на законі висновку про те, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ не свідчить про об`єктивну неможливість розгляду справи № 907/737/19 до прийняття рішення у справі № 308/8366/20. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Що ж до посилання скаржника на те, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет застави та стягнути заборгованість за кредитним договором, оскільки це буде подвійним стягненням на користь позивача, то Верховний Суд зазначає, що наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості.

Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 21/107/15-г (провадження № 12-117гс18) у справі № 761/31346/13-ц (провадження № 61-3691св18).

Так, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки є додатковим (акцесорним), а не альтернативним способом захисту порушеного права, який може бути використаний разом з основним або окремо, що не являється подвійним стягнення заборгованості. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 зі справи № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові від 27.09.2018 зі справи № 910/23408/17 Верховний Суд зазначив про те, що задля уникнення подвійного стягнення боржник, який погасив заборгованість за основним зобов`язанням (за яким видано виконавчий лист), має право звернутися до суду із заявою та визнати інший виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Зазначеним спростовується довід скаржника про подвійне стягнення заборгованості у випадку задоволення позову про стягнення заборгованості з одночасним зверненням стягнення на заставне майно.

При цьому доводи скаржника в частині посилання на постанову пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» та постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» є недоречними, оскільки названі постанови не є ні актами законодавства, ані постановами Верховного Суду, висновки в яких мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина четверта статті 236 ГПК України).

У розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.05.2022 у справі № 907/737/19, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, що не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення господарського суду Закарпатської області від 17.08.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.05.2022 у справі № 907/737/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова