ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2022 р. Справа№ 925/364/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Владимиренко С.В.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

учасники справи у судове засіданні не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області

на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022

у справі № 925/364/22 (суддя: Скиба Г.М.)

за позовом Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 2302»

про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Держпродспоживслужби в Черкаській області звернулось до Господарського суду Черкаської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 2302» про витребування належного йому майна: блок-пункту автозаправочної станції, інвентарний номер , резервуару, інвентарний номер та колонки, інвентарний номер , що знаходяться за адресою: м.Черкаси, вул. Автомобілістів, 7, а також про відшкодування судових витрат.

Позовні вимоги обгрунтованим тим, що відповідач порушує право позивача на розпорядження спірним майном, переданого позивачу в порядку реорганізації з балансу Державної Інспекції сільського господарства в Черкаській області - на баланс ГУ Держпродспоживслужби в Черкаській області.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 у справі № 925/364/22 у задоволенні позову Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 2302» про витребування майна відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив що, оскільки позивачем не доведено належними доказами факт виникнення у нього права власності на спірне майно - блок-пункт автозаправної станції, інвентарний номер , резервуар, інвентарний номер , колонка, інвентарний номер - то немає підстав вважати порушеним право позивача, як власника спірного майна, за захистом якого ГУ Держпродспоживслужби в Черкаській області звернулося до суду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне управління Держпродспоживслужби в Черкаській області звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 у справі № 925/364/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване автотранспортне підприємство 2302» про витребування майна.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема скаржник зазначає, що спірне майно перебуває у власності держави, в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та засисту споживачів, що підтверджується наказом Держпродспоживслужби від 07.12.2016 № 487. Вказане майно, на переконання позивача, передано йому в оперативне управління, про що свідчить зміст наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі, затвердженого т.в.о. голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів Стиренко Л.М. 15.03.2017. Наголошує, що право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2022, дана апеляційна скарга у справі № 925/364/22 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2022 вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 відкладено до надходження матеріалів справи № 925/364/22, витребувано у Господарського суду Черкаської області матеріали справи № 925/364/22.

До Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду Черкаської області на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 04.07.2022, надійшли матеріали справи № 925/364/22.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Гаврилюка О.М., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2022, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 справу № 925/364/22 за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 прийнято до провадження визначеним складом суду; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 у справі № 925/364/22; розгляд апеляційної скарги Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 у справі № 925/364/22 призначено на 08.08.2022; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

01.08.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що судом першої інстанції було вірно встановлено відсутність доказів наявності у позивача права власності на спірне майно, та як наслідок відсутність у позивача порушеного майнового права, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статтей 387, 400 ЦК України.

02.08.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зауважує, що предметом Договору оренди № 1 від 01.01.2004 між відповідачем та Інспекцією держтехнагляду облдержадміністрації, на який посилається відповідач, є приміщення (нерухоме майно), а предметом даної справи є матеріальні цінності (блок-пункт автозаправної станції, резервуар, колонка), які позивач просить повернути.

Представники учасників справи в судове засідання 11.07.2022 не з`явились. Про час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі засобами електронного зв`язку, а також відомості щодо розгляду справи судом апеляційної інстанції було оголошено на офіційному веб-сайті Судова влада України.

При цьому, 26.07.2022 від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами.

Також, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив здійснювати розгляд справи № 925/364/22, який призначено на 08.08.2022, за відсутності його представника за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, які повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Кабінетом Міністрів України, як органом державної виконавчої влади, утворено Державну інспекцію сільського господарства, як юридичну особу публічного права Постанова КМУ №1300 від 12.12.2011; зобов`язано обласні державні адміністрації вжити заходи по ліквідації Інспекцій Державного технічного нагляду та передачі закріпленого за ними майна відповідним територіальним органам.

На підставі Постанови КМУ №442 від 10.09.2014 про оптимізацію системи органів виконавчої влади утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та ліквідовано Державну інспекцію сільського господарства, функції якої покладено на позивача.

Відповідно до відомостей ЄДРПОУ Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області перебуває в процесі припинення, не виключена з реєстру.

Відповідно до наказу Державної служби з питань безпечності харчових продуктів від 07.12.2016 №487 (а.с.7) та акту приймання-передачі від 15.03.2017 (а.с.8-11) майно з балансу Державної інспекції сільського господарства передано на баланс Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області на праві оперативного управління, зокрема, блок-пункт заправної станції, резервуар та паливно-роздавальну колонку.

Разом з актом приймання-передачі позивачеві передано документи на блок-пункт заправної станції, резервуар та колонку - паспорт та інвентарну картку №3.

Позивач стверджує, що передане йому на баланс майно відноситься до основних фондів та має використовуватись у господарській діяльності. Спірному майну присвоєні інвентарні номери (3 позиції). Станом на 16.09.2019 спірне майно знаходиться на території ПрАТ "САТП 2302" в м.Черкаси по вул.Автомобілістів,7.

Відповідачеві направлені кілька письмових вимог про повернення майна.

Позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які господарські відносини стосовно спірного майна.

Позивач вважає, що порушення його права, як власника майна, на розпорядження спірним майном є підставою для звернення його до суду за захистом порушеного права та примусового вилучення майна і передачі його позивачеві.

За приписами та змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За приписами ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч.1 та 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ст.328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

При цьому за змістом статті 388 названого Кодексу випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею іншим шляхом, ніж було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння або було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, що і має місце в спірних відносинах.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Таким чином, лише і виключно власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №916/3727/15.

Окрім того, витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст.16, 387 Цивільного кодексу України виключно як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право.

Виходячи з аналізу статей 387, 388 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно (така ж правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.08.2018 у справі №902/1722/14.

Скаржник зазначає, що спірне майно передано позивачеві на баланс від Державної інспекції сільського господарства України на підставі Наказу Держслужби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 07.12.2016 №487 "Про прийняття майна до сфери управління Держпродспоживслужби від Державної інспекції сільського господарства України".

У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, шо перебування майна на балансі Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області не є ознакою права власності позивача на це майно.

Вказана позиція відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 24.05.2021 у справі № 911/1603/19 та від 21.11.2018 у справі № 920/615/16.

Надаючи оцінку посиланням скаржника на Наказ Держслужби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 07.12.2016 №487 "Про прийняття майна до сфери управління Держпродспоживслужби від Державної інспекції сільського господарства України", колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно вказаного наказу Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів мала прийняти зі сфери управління Державної інспекції сільського господарства України до сфери свого управління майно та закріпити його на праві оперативного управління за відповдними територіальними органами згідно з додатком 1, однак позивачем ні до суду першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції вказаний додаток надано не було.

Крім того, в акті приймання-передачі від 15.03.2017, на який посилається позивач, в графі «об`єкт передачі розміщений за адресою» відсутня адреса м. Черкаси, вул. Автомобілістів, 7, за якою, на переконання Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області, знаходиться належне йому майно.

Також, вказаний вище акт від 15.03.2017 містить наступні відомості про майно, яке передавалось на баланс Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області - блок-пункт автозаправної станції (інвентарний номер 10310001), резервуар (10310002), колонка (10310003). Разом з тим, надані позивачем інвентарні картки № № 3347 3348, 3349 та прохальна частина позовної заяви містить інші відомості про інвентарні номери нібито належного скаржнику майна, а саме - блок-пункт автозаправної станції (інвентарний номер ), резервуар (118100002), колонка (118100003).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі №653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Тому для застосування статті 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами. Особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача без належної правової підстави.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оскільки позивачем не доведено належними доказами факт виникнення у нього права власності на спірне майно - блок-пункт автозаправної станції, інвентарний номер , резервуар, інвентарний номер , колонка, інвентарний номер , колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати порушеним право позивача, який стверджує, що він є власником спірного майна, за захистом якого ГУ Держпродспоживслужби в Черкаській області звернулось до суду.

Відсутність доказів наявності у позивача права власності на спірне майно, та як наслідок відсутність у позивача порушеного майнового права, виключає застосування до спірних правовідносин положень статей 387, 400 ЦК України про віндикацію.

Скаржником не надано доказів, на якій правовій підставі позивач набув права на спірне майно і коли це відбулося, оскільки особа, яка приймає майно, може набувати ще й право оперативного управління, господарського відання, право користування, тощо, що не є тотожними праву власності.

Також, матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин коли та на якій підставі спірне майно вибуло від позивача у володіння відповідача.

Таким чином, недоведеність позивачем права власності на спірне майно та порушеного права, є самостійною підставою для відмови в позові.

При цьому, доводи апелянта про те, що предметом Договору оренди № 1 від 01.01.2004 між відповідачем та Інспекцією держтехнагляду облдержадміністрації, на який посилається відповідач, є приміщення (нерухоме майно), а предметом даної справи є матеріальні цінності (блок-пункт автозаправної станції, резервуар, колонка), не спростовують встановлені судом апеляційної інстанції обставини відсутності доказів наявності у позивача права власності на спірне майно.

Щодо висновків суду першої інстації про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідачем в суді першої інстанції було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог з мотивів бездіяльності позивача з 2016 року. Відповідач зазначає, що перебіг строку позовної давності та право вимоги для позивача розпочинається з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Приписами ч.3, 4 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

За змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.201 у справі № 907/50/16, від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц.

При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16.

Отже, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення ЄСПЛ у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Суд зобов`язаний у будь-якому випадку, в разі подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, розглянути її, і якщо позовна давність спливла - відмовити в позові у зв`язку зі її закінченням за відсутності наведених позивачем поважних причин пропуску вказаного строку.

Згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зібраними у справі доказами позивач не довів виникнення та існування у нього права власності на спірне майно та, як наслідок, не довів наявності у нього порушеного права, то у позові слід відмовити саме з цієї підстави, а не через застосування строку позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 у справі № 925/364/22 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Черкаській області на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 у справі № 925/364/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 08.06.2022 у справі № 925/364/22 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Головне управління Держпродспоживслужби в Черкаській області.

4. Справу № 925/364/22 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15.08.2022.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

С.В. Владимиренко