ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2022 р. Справа№ 910/12047/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Грибенко А.Л. (керівник); Гончарук М.П.

від відповідача: Тузова В.О.

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2022 (повний текст складено та підписано 14.02.2022)

у справі № 910/12047/21 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон"

про стягнення 525 143, 84 доларів США та 1 288 642, 04 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог та заперечених на них

В липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (далі по тексту - ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна"; позивач) звернулось до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі по тексту - АТ КБ "Приватбанк"; відповідач) про стягнення 525 143, 84 доларів США боргу, 1 288 642, 04 грн трьох процентів річних та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 209943 про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" від 02.09.2013 в частині повернення позивачу грошових коштів, які були розміщені на банківському рахунку згідно з умовами договору.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти його задоволення, посилаючись на те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 укладений договір про переведення боргу з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" (далі по тексту - ТОВ "ФК "Фінілон"; третя особа)

ТОВ "Фінансова компанія "Фінілон" (далі по тексту - ТОВ "ФК "Фінілон" ухвалою господарського суду міста Києва від 20.09.2021 було залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2022 у справі №910/12047/21 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" борг у розмірі 525 000 доларів США, проценти на вимогу у розмірі 143, 84 долари США, 3 % річних у розмірі 1 265 788, 67 грн, судовий збір у розмірі 233 564, 54 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 49 926,72 грн. В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції керуючись зокрема статтями 625, 1060 ЦК України, дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу 525 000 доларів США банківського вкладу, 143, 84 долари США процентів на вимогу, та сплатити 1 265 788, 67 грн три проценти річних з простроченої суми, а укладений банком, як божником у зобов`язанні з повернення вкладу, договір від 17.11.2014 про переведення боргу не має для сторін у справі юридичної сили, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

Відповідачем до Північного апеляційного господарського суду подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2022 у справі № 910/12047/21.

В апеляційній скарзі відповідач просить суд скасувати зазначене рішення в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові, у решті - залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на те, що згода кредитора немає значення при укладанні договору між первісним боржником та новим боржником, оскільки для укладання такого договору потрібна лише домовленість двох сторін (тобто, боржників між собою), визначення сторонами істотних умов договору та укладення договору у встановленій формі. Переведення боргу відповідачем було здійснено за "мовчазної" згоди позивача, оскільки 30.01.2015 на офіційному сайті Банку було розміщено повідомлення зі встановленням строку до 15.02.2015 для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів клієнтів) на ТОВ "ФК "Фінілон". Водночас відповідач акцентує увагу на тому, що не є належним відповідачем у цій даній справі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, посилаючись при цьому на: відсутність його згоди на переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" чи будь-яку іншу третю особу; висновок Верховного Суду України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-300гс17, що закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора; Верховний Суд вже розглядав питання належності ТОВ "ФК "Фінілон", як відповідача у справі, і дійшов висновку, що саме AT КБ "ПриватБанк" є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем (постанови від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19; від 20.01.2021 у справі № 729/887/19; від 14.04.2021 у справі № 757/61159/19-ц).

Процедура апеляційного провадження

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2022 справу передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2022 витребувано у господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12047/21 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ Комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду міста Києва до надходження матеріалів із суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2022 за клопотанням АТ КБ "Приватбанк" поновлено строк на апеляційне оскарження на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2022 у справі № 910/12047/21, відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 14.06.2022, зупинено дію оскарженого рішення.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2022 розгляд справи відкладено на 05.07.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2022 за клопотанням позивача розгляд справи № 910/12047/21, призначений на 05.07.2022 постановлено здійснювати в режимі відеоконференції у системі EasyCon.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 у судовому засіданні оголошено перерву до 19.07.2022.

У зв`язку з перебуванням судді Попікової О.В. у відпустці за розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2010/22 від 13.07.2022 був призначений та проведений повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/12047/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2022 для розгляду справи визначений склад колегії суддів: Ходаківська І. П. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2022 справу прийнято до провадження у новому складі суду та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.08.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2022 за клопотанням позивача розгляд цієї справи, призначений на 10.08.2022, постановлено здійснювати в режимі відеоконференції у системі EasyCon.

Позиція представників сторін у судовому засіданні

У судове засідання 10.08.2022 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові, у решті - залишити без змін.

Представники позивача у судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомлено. Клопотань до суду не надходило.

Оскільки явка представника третьої особи в судове засідання не визнавалась обов`язковою, зважаючи на його обізнаність про розгляд справи Північним апеляційним господарським судом, колегія суддів дійшла висновку можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи.

Розгляд заяв, клопотань учасників справи

Відповідачем заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 199/3152/20 з огляду на її подібність до справи, що розглядається.

Позивачем подані заперечення на клопотання про зупинення провадження справи, які залучені до справи і враховані судом.

Суд виходить з того, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Отже за змістом цієї норми зупинення провадження у справі з цієї підстави є правом, а не обов`язком. Таке право може бути реалізовано за наявності двох умов: правовідносини є подібними, Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд справи.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, направляючи справу № 199/3152/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивує свою ухвалу необхідністю відступити від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), зокрема, щодо застосування положень частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" до правовідносин визначення обсягу відповідальності Банку за порушення зобов`язання у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Також колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду у вказаній вище справі щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2022 справу прийнято для продовження розгляду, оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для уточнення вказаного вище правового висновку, викладеного у справі № 761/26293/16-ц, щодо переліку та критеріїв інших обставин, які суд враховує при зменшенні розміру неустойки при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України.

У справі, що переглядається, не вирішується питання щодо зменшення пені та застосування частини третьої статті 551 ЦК України, тому підстави для зупинення провадження у справі відсутні.

Фактичні обставини, встановлені місцевим господарським судом і перевірені судом апеляційної інстанції

02.09.2013 між ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна", як клієнтом, та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", як банком, укладено договір №209943 про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" (надалі також - договір № 209943) та додаткову угоду № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 1.2 договору № 209943, в редакції додаткової угоди №1, його предметом є внесення клієнтом тимчасово вільних коштів (далі - вклад) у сумі 525 000 доларів США на депозитний рахунок на строк, що зазначений в пункті 3.1 цієї додаткової угоди. Датою внесення вкладу вважається дата надходження коштів на депозитний рахунок.

Відповідно до п. 1.3 договору № 209943, в редакції додаткової угоди №1, за користування вкладом банк зобов`язується виплачувати клієнту проценти з розрахунку процентної ставки в розмірі 5 % річних.

Кошти, що розміщуються клієнтом на депозитному рахунку, надходять виключно з його поточного рахунку. Строк розміщення коштів на депозитному рахунку встановлюється до 08 вересня 2014 року (п. 3.1 договору № 209943 в редакції додаткової угоди № 1).

Нарахування процентів за вкладом проводиться за період розміщення коштів починаючи з дня, наступного за днем надходження вкладу на депозитний рахунок, що зазначено в п. 2.5 в редакції додаткової угоди до цього договору. День повернення банком вкладу в інтервал розрахунку процентів не включається (п. 3.3 договору № 209943).

Нарахування процентів за договором здійснюється щодня з розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році (п. 3.4 договору № 209943).

Згідно з п. 3.5 договору № 209943, у випадку невитребування клієнтом коштів вкладу у визначений пунктом 3.1 цього договору строк, з урахуванням умов пункту 3.2 (другий абзац) цього договору, та/або накладення арештів на вклад та рахунки клієнта, договір вважається продовженим на такий же строк, зі сплатою процентів у розмірі, який передбачено за вкладами на вимогу банку, починаючи з дня закінчення строку розміщення вкладу відповідно до пункту 3.1 цього договору у редакції додаткової угоди до цього договору. Повернення клієнту невитребуваного за строком вкладу та нарахованих процентів здійснюється банком на підставі письмової заяви та платіжного доручення клієнта з урахуванням умов пункту 3.2 (другий абзац) цього договору.

Згідно з п. 3.12 договору № 209943 в редакції додаткової угоди №1, проценти за вкладом виплачуються клієнту в день закінчення строку розміщення вкладу, передбаченого пунктом 3.1 цієї додаткової угоди, або щомісяця кожного числа місяця, наступного за звітним місяцем. Проценти, що залишалися невиплаченими, підлягають виплаті одночасно з сумою вкладу або за письмовою заявою клієнта перераховуються на поповнення вкладу з подальшим продовженням терміну дії цього договору (або без продовження терміну дії договору) на підставі укладання додаткової угоди з урахуванням цих змін.

Для розміщення грошових коштів за договором № 209943 банком був відкритий для клієнта рахунок № 2502.

На виконання умов вказаного договору № 209943 позивачем було розміщено тимчасово вільні грошові кошти на депозитному рахунку, а саме, відповідно до платіжного доручення від 02.09.2013 № 2261 внесено 525 000 доларів США на рахунок 2502.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у справі № 904/1569/15 змінено рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2017, позов ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" задоволено частково, зобов`язано АТ КБ "Приватбанк" виконати платіжні доручення ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна", у т.ч. на суму 525 000 доларів США щодо перерахування з рахунку НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , який відкрито у філії "КиївСіті" ПАТ КБ "ПриватБанк" у м. Києві.

Цим рішенням було встановлено факт припинення депозитного договору 20.02.2017.

Судове рішення у справі № 904/1569/15 виконано не було, про що свідчить постанова Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києва про закінчення виконавчого провадження № 55374350 від 10.09.2019.

17.11.2014 ПАТ КБ "Приватбанк" уклало з ТОВ ФК "Фінілон" договір про переведення боргу.

Доказів надання ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" згоди на переведення боргу не надано.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки незважаючи на неодноразові його звернення до цього часу відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які було розміщено банківському рахунку відповідно до умов договору № 209943. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 525 143, 84 доларів США, з яких 525 000 доларів США - сума депозиту та 143, 84 долари США - сума процентів на вклад за ставкою 1 % річних, а також 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 1 288 642,04 грн.

Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що він не є належним відповідачем за цим позовом з огляду на переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за рахунком позивача на ТОВ "Фінансова компанія "Фінілон" за договором про переведення боргу від 17.11.2014. Крім того, за твердженнями відповідача, у період з 11.02.2017 по 20.01.2017 діяв інший розмір відсоткової ставки «на вимогу» - 0,01% річних. Також відповідач стверджує про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки предмет, підстави і сторони у справі № 904/1569/15 є тотожними з даною. Відповідач заявив також про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Згідно зі статтею 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина сьома статті 193 ГК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Укладений між сторонами договір № 209943 за своєю правовою природою є договором банківського вкладу, а відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною першою статті 1061 ЦК України унормовано, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (ч. 3 ст. 1060 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 змінено рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 у справі №904/1569/15, з-поміж іншого, зобов`язано ПАТ КБ "ПриватБанк" виконати платіжні доручення ТОВ "Підприємство "ТАВРІДА ЕЛЕКТРИК УКРАЇНА", зокрема, платіжне доручення № 5 від 17.02.2017 на суму 525 000 доларів США щодо перерахування з рахунку НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , який відкрито у філії "КиївСіті" ПАТ КБ "ПриватБанк" у м. Києві.

Під час розгляду господарської справи № 904/1569/15 встановлено, серед іншого, таке:

- 17.02.2017 позивач (ТОВ "Підприємство "ТАВРІДА ЕЛЕКТРИК УКРАЇНА") звернувся до банку з листом № 9, в якому просив виконати надані ним платіжні доручення, зокрема, п/д № 5 від 17.02.2017 на суму 525000 доларів США. Лист із платіжними дорученнями був отриманий відповідачем 20.02.2017, але платіжні доручення останнім не виконані;

- позивачем до суду не надано доказів звернення до відповідача із листами про витребування вкладів за спірними депозитними договорами до закінчення строку дії депозитів, як-то передбачено пунктами 3.5 цих договорів. А тому, останні з 15.06.2014, 09.09.2014 та 02.07.2015 вважаються продовженими на умовах депозиту до витребування із нарахування процентів у розмірі, який передбачено за вкладами на вимогу;

- договір № 209943 від 02.09.2013 (сума вкладу 525000 доларів США) припинився з 20.02.2017 (платіжне доручення № 5 від 17.02.2017 на суму 525 000 доларів США про переведення даних грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , яке було отримано банком 20.02.2017);

- саме з моменту отримання банком платіжних доручень щодо перерахування депозитних вкладів (20.02.2017), у відповідача виник обов`язок повернути позивачу депозитні вклади та виплатити нараховані проценти. Однак, відповідач вищезазначені платіжні доручення позивача не виконав, грошові кошти, які станом на 28.05.2014 обліковувались на поточних рахунках позивача, депозитні вклади та нараховані проценти, на рахунки визначені позивачем у платіжних дорученнях, не перерахував.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19).

Отже, встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 у справі № 904/1569/15 (з урахуванням змін, внесених постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2017), яке набрало законної сили, обставини не можуть бути поставлені під сумнів та доказуванню у цій господарській справі, що переглядається, не підлягають.

Отже, оскільки на час вирішення даного судового спору зобов`язання відповідача з повернення депозитного вкладу у розмірі 525 000 доларів США за договором № 209943 залишаються невиконаними, а доказів протилежного матеріали справи не містять, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов в частині стягнення цієї суми коштів підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 1 % річних за період прострочення з 11.02.2017 по 20.02.2017 у розмірі 143,84 долари США, суд зазначає таке.

З розділу 1 договору № 209943 в редакції додаткової угоди №1 вбачається, що процентна ставка на вклад складала 5 % річних.

Водночас, у п. 3.5 договору № 209943 встановлено, що у випадку невитребування клієнтом коштів вкладу у визначений пунктом 3.1 цього договору строк, з урахуванням умов пункту 3.2 (другий абзац) цього договору, та/або накладення арештів на вклад та рахунки клієнта, договір вважається продовженим на такий же строк, зі сплатою процентів у розмірі, який передбачено за вкладами на вимогу банку, починаючи з дня закінчення строку розміщення вкладу відповідно до пункту 3.1 цього договору у редакції додаткової угоди до цього договору.

Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, що регулюють порядок обслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк» юридичних осіб та згідно наказу № 07 від 05.01.2004 процента ставка на вимогу складає 1 % річних.

У рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 у справі № 904/1569/15 встановлено, зокрема, що договір №209943 з 09.09.2014 вважається продовженим на умовах депозиту до витребування із нарахування процентів у розмірі, який передбачено за вкладами на вимогу, у зв`язку з чим проценти за заявлений період з 09.09.2015 по 10.02.2017 підлягають нарахуванню за процентною ставкою встановленою банком на депозити до витребування - 1 % річних.

У даному випадку позивач здійснив розрахунок процентів з 11.02.1017 (після періоду нарахування, за який стягнуто проценти у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 у справі №904/1569/15) по 20.02.2017 (день припинення депозитного договору).

При цьому, місцевий суд обґрунтовано відхилив як такі, що не відповідають дійсності, доводи позивача про те, що у вказаний період часу діяв інший розмір відсоткової ставки «на вимогу» - 0,01 % річних, оскільки цей розмір був встановлений лише з 04.05.2017 згідно з протоколом Комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017.

Отже перевіривши здійснений позивачем розрахунок процентів за вкладом у сумі 143,84 долари США, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про його обґрунтованість, арифметичну правильність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства.

Щодо стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1 288 642,04 грн.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду, даючи правовий висновок щодо застосування судами положень статей 1048, 1050 та статті 625 ЦК України у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)) зауважувала, що термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див 37. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає.

Отже, оскільки права та інтереси вкладника в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивач у справі після припинення дії договору вкладу № 209943 з 21.02.2017 мав право на отримання від відповідача грошових коштів у розмірі 3 % річних, нарахованих на суму вкладу 525 000 доларів США без включення нарахованих процентів на вимогу (1 % річних).

Втім, у даному випадку позивач безпідставно включив до суми боргу за вкладом, на який можливе нарахування 3 % річних, нараховані вище проценти на вимогу (1 % річних) з 11.02.2017 по 20.02.2017 у розмірі 143,84 долари США.

Втім, у розрахунку 3 % річних позивач вказав період прострочення з 21.02.2017 по 22.07.2021, однак фактично здійснив розрахунок за 1096 днів (саме ця кількість днів і значиться у відповідній графі таблиці розрахунку), тобто, з 21.02.2017 по 21.02.2020.

За розрахунком суду першої інстанції, обґрунтованою до стягнення з відповідача сумою 3 % річних є сума 47 287, 02 долари США (що відповідає 1 288 040, 35 грн на 22.07.2021), розрахована за період з 21.02.2017 по 21.02.2020 за прострочення повернення боргу у розмірі 525 000, 00 доларів США.

Відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Згідно з частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частиною першою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Разом з тим, пунктом 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, позовна давність в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України продовжена на строк дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин, дія якого триває і на даний час.

Оскільки вимоги про стягнення 3 % річних заявлено фактично за період з 21.02.2017 по 21.02.2020, а позивач звернувся до суду з цим позовом 22.07.2021 (дата на відбитку штемпеля на конверті, в якому надіслано позов до суду першої інстанції), то, з урахуванням продовженої позовної давності позивачем пропущено цей строк для пред`явлення вимоги про стягнення 3 % річних за період з 21.02.2017 по 11.03.2017.

Доказів переривання чи поважності причин пропущення позовної давності позивач до суду не надав.

При цьому, вимоги про стягнення 3 % річних за період з 12.03.2017 по 21.02.2020 заявлені в межах позовної давності, за розрахунком суду становлять 1 265 788, 67 грн (еквівалент 46 467, 16 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на 22.07.2021 - 24,2405 грн), відтак підлягають задоволенню.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог відповідач посилається на договір про переведення боргу від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" (банк) та ТОВ ФК "Фінілон", за умовами якого, банк передав ТОВ ФК "Фінілон" зобов`язання за депозитними договорами та договорами банківського обслуговування, укладеними установами банку в Автономній Республіці Крим. У зв`язку з цим АТ КБ "ПриватБанк" вважає, що він є неналежним відповідачем у справі з огляду на переведення боргу за зобов`язаннями по спірному рахунку новому боржнику ТОВ ФК "Фінілон", який, на думку банку, і має бути відповідачем у даній справі.

У частині першій статті 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, сплатити кошти (статті 512, 516 ЦК України).

Разом із тим закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18) та від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22)).

Для заміни боржника у зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що і вимагається згідно з приписами статті 520 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №922/1029/16 (провадження № 3-300гс17)).

Відповідно до частини третьої статті 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У даному випадку ні договором, ні законом не встановлено, що воля кредитора на заміну боржника може виражатися її мовчанням.

Верховний Суд неодноразово вже розглядав це питання і дійшов однозначного висновку, що передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до спірних правовідносин (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-3221св21) від 02.11.2021 № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21) та інші).

Тому відхиляються аргументи АТ КБ "ПриватБанк" стосовно переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" зі згоди клієнта, який не надав своїх заперечень на виконання вимог пункту 1.1.7 "Додаткові положення" Умов та Правил надання банківських послуг, за принципом мовчазної згоди.

Зважаючи на те, що АТ КБ "ПриватБанк" не надало належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" (мала відповідну волю), колегія суддів вважає обґрунтованим та законним висновок суду, що саме АТ КБ "ПриватБанк" є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.

З цих підстав відхиляються аргументи скаржника щодо порушення судами норми частини першої статті 41, частини першої статті 45, частини другої статті 48 ГПК України та врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18 та постановах від 18.02.2020 у справі № 305/1849/17, від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18, щодо необхідності встановлення належності відповідача у справі. У даному випадку суд першої інстанції виконав цей обов`язок і розглянув позов до належного відповідача у справі.

Аргументи скаржника щодо неправильного застосування судами норми статей 205, частини першої статті 520, статті 521 ЦК України та статті 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та неврахування висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 910/13/21, щодо необхідності встановлення судом: які матеріально-правові відносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи, які обов`язки сторони за депозитним договором перейшли до нового боржника та хто, і за якими позовними вимогами є належним відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки місцевий суд у справі встановив відповідні обставини.

Посилання скаржника на те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від позивача жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі №201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17.11.2021 у справі №755/17323/19 (провадження № 61-436св21) та від 16.12.2021 у справі №482/242/20 (провадження № 61-14059св21) у подібних правовідносинах.

Договір № 209943 від 02.09.2013, боржника за яким змінено на ТОВ ФК "Фінілон" всупереч закону в односторонньому порядку, не містить положень про мовчання як спосіб вираження згоди позивача на відступлення банком своїх прав чи обов`язків третім особам. До того ж, відповідно до положень частини першої статті 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Тобто для заміни сторони чи для переведення боргу на третю особу необхідне дотримання такої ж письмової форми, як і сам договір, і угода про це (так само як і згода позивача як кредитора) повинна оформлюватися письмово та підписуватися також і позивачем, що не було дотримано відповідачем.

Відповідач також посилається на відповідні пункти Умов та правил надання банківських послуг (п. 1.1.7.58 та п. 1.1.7.59), які розміщені на офіційному сайті ПриватБанка та викладені в редакції від 01.06.2014, що містяться в розділі „архів договорів".

На підставі зазначених пунктів Умов та правил надання банківських послуг, 30.01.2015 року на офіційному сайті Банку за посиланням «https://conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru» було розміщене повідомлення для клієнтів Банку з наступним змістом:

«У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ "1.1.7. Додаткові положення" Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "ФІНІЛОН", що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "ФІНІЛОН" зі згоди Клієнта».

За доводами відповідача, будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення відповідачем на ТОВ ФК "Фінілон" боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу банку не надходило. Тому 17.11.2014 між відповідачем та ТОВ "Фінансова компанія "Фінілон" було укладено договір про переведення боргу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем не наведено жодного доказу того, що позивач підписав якийсь формуляр чи заяву тощо, які б визначали приєднання позивача до договору приєднання у формі Умов. Також відповідач не надав доказів того, що Умови регулюють відносини за договором № 209943, та є його частиною. Відповідач не наводить посилання на жоден пункт договору №209943, з якого б слідувало, що Умови є його частиною.

Отже, укладення між відповідачем та ТОВ ФК "Фінілон" договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 за відсутності згоди позивача, як кредитора, на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Саме АТ КБ "ПриватБанк" (відповідач) є належним відповідачем у даній справі, який у порушення положень статті 1066 ЦК України обмежив право позивача (клієнта за договором банківського рахунка) щодо розпорядження грошовими коштами, тим самим порушив його майнові права та інтереси.

Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 23.12.2021 у справі № 910/13/21 та постанові від 05.07.2022 у справі № 910/6807/21 у подібних правовідносинах.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, пославшись на те, що підстави та предмет у господарській справі № 904/1569/15 та цій справі № 91012047/21 різняться. Для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - рішення у справі, що набрало законної сили, повинно бути ухвалене щодо тих самих сторін, про той самий предмет і з тих самих підстав. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 у справі № 910/3948/18 (пункти 20, 21), від 31.05.2022 у справі № 916/2853/20, (пункти 8.8, 8.9.1). У справі №904/1569/15 (зобов`язання виконати платіжні доручення) та у справі №910/12047/21 (стягнення грошових коштів) різні предмети позову, тому відсутні підстави для закриття провадження у справі. Отже доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Отже виходячи із аналізу сукупності наявних у матеріалах справи доказів суд апеляційної інстанції вважає, що доводи скаржника в частині оскарження судового рішення по суті позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учаснику справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо перегляду судового рішення в частині стягнення 49 926,72 грн витрат на професійну правничу допомогу та вимог апеляційної скарги в цій частині, суд зазначає таке.

Ухвалюючи рішення в цій частині суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, відповідно до якої, за умов відсутності детального опису робіт та встановлення розміру гонорару адвоката сторонами у фіксованому розмірі витрати на професійну правничу (правову) допомогу є підтвердженими належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню.

Колегія суддів встановила, що ухвалою Верховного Суду від 08.06.2022 іншу справу № 922/1964/21 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків викладених колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18 зазначив, що відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов протилежних висновків. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як у межах вказаної справи розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже, є визначеним. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погодився з висновком суду першої інстанції, що за умов відсутності детального опису робіт та встановлення розміру гонорару адвоката сторонами у фіксованому розмірі витрати на професійну правничу (правову) допомогу є підтвердженими належними та допустимими доказами і підлягають відшкодуванню.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 21.07.2022 прийняла до розгляду справу № 922/1964/21 та призначила її до розгляду на 21.09.2022.

Враховуючи наявність різних правових висновків (підходів) Верховного Суду з питань компенсації витрат у разі укладення стороною з адвокатом договору, що передбачає фіксований розмір гонорару, та перебування на розгляді Великої Палати Верховного Суду справи №922/1964/21, переданої для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18 про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне з власної ініціативи зупинити розгляд вказаного клопотання у справі № 910/12047/21 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/1964/21.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги (в частині оскарження судового рішення по суті позовних вимог).

Судові витрати.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно із статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, суд вирішує питання про відшкодування або оплату судових витрат на користь сторони у разі повного чи часткового задоволення її вимог.

З огляду на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" в частині оскарження рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2022 у справі № 910/12047/21 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 525 000 доларів США боргу, 143, 84 доларів США процентів на вимогу, 1 265 788,67 грн 3 % річних та 233 564, 54 грн судового збору, залишити без задоволення, а судове рішення в цій частині - без змін.

У зазначеній частині поновити дію рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2022 у справі № 910/12047/21.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк".

Зупинити апеляційне провадження у справі № 910/12047/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2022 у справі № 910/12047/21 в частині стягнення 49 926,72 грн витрат на професійну правничу допомогу до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/1964/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено - 15.08.2022.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко