Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.08.2022 м. Івано-ФранківськСправа № 909/56/22
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М., секретар судового засідання Савчин Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковель",

Участок Щивки, буд. 2, с. Поляниця, м. Яремче,

Івано-Франківська область,78593;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Вікстрем Валентина Євгенійовича,

АДРЕСА_1 ;

про стягнення 946 615,40 грн, з яких: 535 623,90 грн - орендна плата, 44 392,70грн - пеня, 14 101,59 грн - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційні втрати, 322 597,78 грн - неустойка,

за участю:

від позивача: Підлуцька Х.Б.

від відповідача: не з"явились.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Буковель" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Вікстрем Валентина Євгенійовича про стягнення 1 045 574,94 грн, з яких: 535 623,90 грн - орендна плата, 78 011,61 грн - пеня, 387 117,34 грн - неустойка, 14 922,66 грн - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційні втрати за неналежне виконання умов договору суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 10.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

В судових засіданнях 27.07.2022, 29.07.2022 оголошувались перерви до 29.07.2022, до 18.08.2022.

Представник позивача подав заяву вх№10008/22 від 27.07.2022, в якій просить суд стягнути з відповідача 946 615,40 грн, з яких: 535 623,90 грн - орендна плата, 44 392,70грн - пеня, 14 101,59 грн - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційні втрати, 322 597,78 грн - неустойка. Судом, на підставі частини 5 статті 161 Господарського процесуального кодексу України, надано дозвіл позивачу на подання додаткових пояснень, враховано аргументи викладені в них та згідно з пунктом 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, який надає право позивачу, зокрема зменшити розмір позовних вимог, прийнято зменшення позовних вимог, а спір вирішується відповідно до ціни позову - 946 615,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані укладенням між сторонами договору суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020 та невиконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов"язань, обумовлених пунктами 2.3., 3.3. договору, що полягає у несплаті орендної плати в розмірі 535 623,90 грн та неповерненні об"єкта з оренди за актом приймання -передачі, у зв"язку з чим на підставі пунктів 9.3., 9.5. договору та приписів частини 2 статті 625, статті 785 Цивільного кодексу України позивачем нараховано відповідачу 44 392,70грн - пені, 14 101,59 грн - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційних втрат, 322 597,78 грн - неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. Просить суд захистити порушене відповідачем право позивача шляхом стягнення в судовому порядку 946 615,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані приписами статей 525, 530, 610, 611, 625, 627, 762, 782, 785 Цивільного кодексу України, статей 193, 232, 283, 285, 291 Господарського кодексу України.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак представник відповідача адресував суду клопотання вх№10757/22 від 18.08.2022, в якому просить суд провести судове засідання без його участі та застосувати строки позовної давності при розгляді спору про стягнення заборгованості. Слід зазначити, що присутній в судовому засіданні 29.07.2022 представник відповідача наявність заборгованості зі сплати орендної плати в розмірі 535 623,90 грн за договором №201201Б/ВВ від 01.12.2020 визнав. Подав суду контророзрахунки, у відповідності до яких, сума пені складає 41 287,99грн., 3% річних - 8 699,87 грн, інфляційних втрат - 16 356,15грн. Проти стягнення неустойки в сумі 322 597,78 грн представник відповідача заперечив з підстав того, що у відповідності до пункту 8.3. договору позивач мав право самостійно звільнити орендоване майно від речей відповідача та розпоряджатись об"єктом оренди на власний розсуд в т. ч. передати його в користування третій особі.

Беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, які вказують на те, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи та адресував суду заяву про розгляд спору без його участі; - те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті - спір вирішується у відсутності відповідача за матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи вказують на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Буковель" (орендодавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем Вікстрем Валентином Євгенійовичем (орендар/відповідач) укладено договір суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020. За цим договором, орендодавець передає, а орендар приймає у платне користування (суборенду), строком з 01.12.2020 до 30.11.2021 включно, частину нежитлової будівлі (кафе-бар) за адресою: Івано-Франківська область, м.Яремче, с.Поляниця, участок Щивки, буд.8, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 110, а саме: частину приміщення, зазначеного в плані номером 213, площею 50,0кв.м. із загальної площі 60,7кв.м. і частину приміщення, зазначеного у плані номером 301, площею 8,0кв.м. із загальної площі 308,3кв.м. Орендар зобов"язується використовувати майно для організації діяльності магазинів (пункти 1.1.,1.2. договору).

Згідно з пунктом 2.1. договору передача майна в суборенду здійснюється за актом передачі майна в суборенду. Право користування майном виникає у орендаря з моменту підписання сторонами акта передачі майна в суборенду.

Розмір орендної плати за користування майном протягом одного календарного місяця становить 61 167,89 грн в т.ч. ПДВ (пункт 3.1. договору). Орендна плата щомісячно додатково індексується на індекс, що дорівнює одиниці, якщо інше не буде окремо погоджено сторонами (пункт 3.2. договору). Орендар здійснює сплату орендної плати за користування майном протягом усього строку оренди, яка складає 734 014,68грн, в т.ч. ПДВ, частинами: перший платіж у розмірі 293 605,88 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.02.2021; другий платіж у розмірі 220 204,40 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.03.2021; третій платіж у розмірі 220 204,40 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.04.2021 (пункти 3.3.- 3.3.3 договору).

Відповідно до пункту 9.3. договору у випадку порушення орендарем строку виконання будь-якого грошового зобов"язання, орендодавець має право вимагати, а орендар зобов"язаний за вимогою орендодавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Цей договір набрав чинності з моменту його підписання та діє до 30.11.2021 включно, а в частині розрахунків - до їх повного завершення (пункт 11.1. договору). Договір може бути розірваний на вимогу однієї зі сторін у випадках, передбачених чинним законодавством (пункт 11.3. договору). Відповідно до пункту 3 статті 651 Цивільного кодексу України орендодавець має право заявити односторонню відмову від договору у випадку прострочення орендарем строку сплати будь-якого грошового зобов"язання більше ніж на 10 календарних днів (пункти 11.4., 11.4.1. договору). Орендодавець письмово повідомляє орендаря про односторонню відмову від договору за 10 календарних днів до планової дати відмови, договір вважається розірваним у десятий день з моменту отримання орендарем письмової відмови орендодавця від договору. Одностороння відмова орендодавця від договору не звільняє орендаря від відповідальності за порушення зобов"язань (пункт 11.5.договору).

Пунктами 2.3., 2.4. договору обумовлено, що в останній день строку суборенди, вказаний у пункті 1.1. договору або в день розірвання договору орендар зобов"язаний повернути орендодавцеві майно з врахуванням нормального зносу. Майно вважається поверненим орендодавцеві з моменту підписання сторонами акта повернення майна. Обов"язок щодо складання акта передачі (повернення) майна покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Якщо орендар не виконує обов"язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення (пункт 9.5.договору).

Виконуючи умови договору позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування частину нежитлової будівлі (кафе-бар) за адресою: Івано-Франківська область, м.Яремче, с.Поляниця, участок Щивки, буд.8, що засвідчено у підписаному сторонами акті передачі майна в суборенду від 01.12.2020 (а.с.32).

Платіжним дорученням №@2РL651029 від 23.02.2021 (а.с.33) відповідач перерахував на рахунок позивача 66 000,00грн орендної плати за договором №201201Б/ВВ від 01.12.2020. Проте доказів сплати орендної плати в повному обсязі в розмірі 535 623,90 грн - матеріали справи не містять.

Повідомленням №11/3 від 10.08.2021 (а.с.34-39) орендодавець інформував орендаря про відмову від договору суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020 на підставі пункту 11.4., через прострочення сплати орендної плати та наявності заборгованості, одночасно просив звільнити займані приміщення та повернути орендодавцю.

Доказів повернення відповідачем позивачу об"єкта оренди за актом приймання - передачі відповідачем суду не подано.

У зв"язку з неповерненням відповідачем об"єкта оренди, позивачем нараховано відповідачу неустойку в розмірі подвійної орендної плати в сумі 322 597,78 грн без ПДВ (розрахунок а.с.182).

Крім того, як вбачається з розрахунків (а.с.176-181), за порушення виконання грошового зобов"язання зі сплати орендної плати, позивачем нараховано відповідачу 44 392,70грн - пені, 14 101,59 грн - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційних втрат.

Предметом судового розгляду є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення 946 615,40 грн, з яких: 535 623,90 грн - орендна плата, 44 392,70грн - пеня, 14 101,59 грн - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційні втрати, 322 597,78 грн - неустойка.

Із змісту статті 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають зокрема, з договору.

Згідно з приписами статей 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов"язковим для виконання сторонами.

Договір суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020 укладений між сторонами в межах чинного законодавства України - є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

До правовідносин оренди (найму) застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Частинами 1, 3, 6 статті 283 Господарського кодексу України обумовлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Об"єктом оренди можуть бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Згідно з частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (стаття 286 Господарського кодексу України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України, частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Нормою частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статей 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки передачу відповідачу у строкове платне користування об"єкта оренди позивачем доведено та документально підтверджено перед судом актом передачі майна в суборенду від 01.12.2020, а несплату орендної плати в сумі 535 623,90 грн відповідачем визнано, то позовна вимога в цій частині підлягає до задоволення.

Приписами статті 599 Цивільного кодексу України обумовлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"яаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 Цивільного кодексу України).

Виходячи з положень вище зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов"язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того згідно з приписами пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 9.3. договору сторони погодили, що у випадку порушення орендарем строку виконання будь-якого грошового зобов"язання, орендодавець має право вимагати, а орендар зобов"язаний за вимогою орендодавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Позивачем за порушення виконання грошового зобов`язання зі сплати орендної плати правомірно нараховано відповідачу 44 392,70грн - пені, 14 101,59 грн - 3% річних за період вказаний у розрахунках (а.с.176-179), які перевірено судом та визнано арифметично правильними. Що стосується інфляційних втрат, то судом встановлено, що за період березень-грудень 2021 від суми боргу 227 605,88грн, за період березень-грудень 2021 від суми боргу 220 204,40грн, квітень - грудень 2021 від суми боргу 132 390,78грн, до стягнення з відповідача підлягає сума інфляційних втрат, яка перевищує заявлену до стягнення позивачем, а відтак задоволенню підлягають інфляційні втрати в розмірі 29 899,43 грн - в межах заявлених позовних вимог.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктами 11.4., 11.5. договору надано право орендодавцю відповідно до пункту 3 статті 651 Цивільного кодексу України заявити односторонню відмову від договору у випадку прострочення орендарем строку сплати будь-якого грошового зобов"язання більше ніж на 10 календарних днів. Орендодавець письмово повідомляє орендаря про односторонню відмову від договору за 10 календарних днів до планової дати відмови, договір вважається розірваним у десятий день з моменту отримання орендарем письмової відмови орендодавця від договору.

Право наймодавця відмовитись від договору найму якщо наймач не вносить плату за користування річчю впродовж трьох місяців підряд обумовлено і частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України.

Так, повідомленням №11/3 від 10.08.2021 (а.с.34) орендодавець інформував орендаря про відмову від договору через прострочення сплати орендної плати та наявності заборгованості. Повідомлення 02.09.2021 направлено за місцезнаходженням відповідача - вул. Шкільна, буд. 11, кв. 21, с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08130 (відомості з ЄДРЮО, ФО-П та ГФ) рекомендованою кореспонденцією листом з описом вкладення (а.с.35-37). Згідно трекінгу поштове відправлення за №819 16.09.2021 повернено підприємством поштового зв"язку за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с.38-39).

Отож, з урахуванням пункту 11.5.договору, з 26.09.2021 договір суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020 є розірваним, що не суперечить приписам статті 651 Цивільного кодексу України.

У відповідності до частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина 4 статті 291 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктами 2.3., 2.4. договору обумовлено, що в останній день строку суборенди, вказаний у пункті 1.1. договору або в день розірвання договору орендар зобов"язаний повернути орендодавцеві майно з врахуванням нормального зносу. Майно вважається поверненим орендодавцеві з моменту підписання сторонами акта повернення майна. Обов"язок щодо складання акта передачі (повернення) майна покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

В матеріалах справи відсутній підписаний орендодавцем та орендарем акт приймання - передачі (повернення) нежитлових приміщень з оренди.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання такого обов`язку, спеціальною нормою цивільного законодавства - частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкція (неустойка), яка передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. З огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), санкція також має характер тривалості у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном). Така санкція розглядається, як законна неустойка і застосовується незалежно від її погодження сторонами у договорі найму (оренди). Така правова позиція дотримана у постанові Об"єднаної Палати Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Разом з тим, право орендодавця вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення, якщо орендар не виконує обов"язку щодо повернення майна, погоджено сторонами і умовами договору (пункт 9.5.).

За таких обставин, беручи до уваги те, що договір суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020 розірвано, а доказів повернення позивачу об"єкта оренди відповідач суду не подав (не заперечується представником відповідача в судовому засіданні), то правомірним визнається судом застосування до відповідача майнової відповідальності, обумовленої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за час неправомірного користування об"єктом оренди за період з 26.09.2021 до 31.12.2021 в сумі 322 597,78грн, згідно розрахунку позивача (а.с.182), проведеного з дотриманням положень пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України та правової позиції, викладеної у постанові Об"єднаної Палати Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №916/1319/19 щодо неможливості включення податку на додану вартість при розрахунку суми штрафів та/або пені в т. ч. спеціальної неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

При цьому, судом відхиляються аргументи представника відповідача щодо безпідставного нарахування позивачем неустойки за неповернення орендованого майна. Так, самостійне звільнення орендованого майна від речей відповідача та розпорядження об"єктом оренди на власний розсуд є правом, а не обов"язком позивача в розумінні пункту 8.3. договору, в той час, як згідно з пунктами 2.3., 2.4., 9.5. договору зобов"язання з повернення орендодавцеві майна за актом приймання-передачі покладено на орендаря, а невиконання обов"язку щодо повернення майна є підставою для сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення. Неустойка, стягнення якої визначено частиною 2 статті 785 ЦК України, є спеціальною самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин за порушення наймачем обов`язку з повернення речі. Така правова позиція дотримана у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №924/599/19.

Не відповідає нормативному визначенню і клопотання представника відповідача вх№10757/22 від 18.08.2022 про застосування строку позовної давності у цій справі про стягнення заборгованості за договором суборенди. Так, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статей 257, 261 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представником відповідача не аргументовано в чому полягає пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Так у розрахунку (а.с.176) позивачем правильно визначено періоди прострочення відповідачем грошового зобов"язання зі сплати орендної плати з 16.02.2021 до 31.12.2021, з 16.03.2021 до 31.12.2021, з 16.04.2021 до 31.12.2021 відповідно, а позов пред"явлено 21.01.2022 - з дотриманням строку визначеного статтею 257 Цивільного кодексу України.

З огляду на вимоги частин 1,3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 76, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (частина 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи до яких належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Правилами частин 1, 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України обумовлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до своєї першої заяви по суті - позовної заяви додав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести у зв"язку із розглядом справи - 15 000,00грн (а.с.92) та одночасно просив стягнути з відповідача судові витрати. В підтвердження заявлених до стягнення витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката Х.Б.Підлуцької (ордер серія АТ №1025099 від 23.06.2022, свідоцтво серія ІФ №001500 від 10.04.2019) суду подано договір про надання правової допомоги №14/04 від 14.04.2022, акт приймання-передачі наданих послуг від 26.07.2022 на суму 15 000,00грн.

Частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу, за умови документального підтвердження обсягу наданих послуг/виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи лише має бути сплачено. Така ж правова позиція дотримана у постанові Об"єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі №905/1055/19, від 09.02.2021 у справі №910/15201/17.

Приписами частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обумовлено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вказує частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору

Нормою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" обумовлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Водночас Європейський суд з прав людини у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", пунктах 34-36 рішення від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інші проти України", пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" неодноразово наголошує про те, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведе, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Договором про надання правової допомоги №14/04 від 14.04.2022, актом приймання-передачі наданих послуг від 26.07.2022 позивачем документально підтверджено перед судом понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Х.Б.Підлуцькою (ордер серія АТ №1025099 від 23.06.2022, свідоцтво серія ІФ №001500 від 10.04.2019) на суму 15 000,00грн.

Зважаючи на вищевикладене правове визначення обставин, які склались в даному випадку, беручи до уваги: - приписи пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, які вказують на те, що судові витрати пов"язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача; - принципи співмірності та розумності заявлених до стягнення судових витрат; - характер та предмет спору; - відсутність клопотання відповідача про зменшення судових витрат, суд приходить до висновку про правомірність відшкодування позивачу за рахунок відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн, як і судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтею 1291 Конституції України, статтями 73-79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковель" до відповідача Фізичної особи-підприємця Вікстрем Валентина Євгенійовича про стягнення 946 615,40 грн - задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Вікстрем Валентина Євгенійовича, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковель", Участок Щивки, буд. 2, с. Поляниця, м. Яремче, Івано-Франківська область, 78593 (ідентифікаційний код 40628724) 535 623,90 грн - орендної плати, 44 392,70 грн - пені, 14 101,59 грн - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційних втрат, 322 597,78 грн - неустойки, 14 199, 23 грн - судового збору, 15 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 25.08.2022

Суддя С.Кобецька