ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

30.08.2022м. Дніпро№ 904/2594/22

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Колісник І.І., розглянувши заяву:

заявник: Комунальне підприємство "Парковка та реклама" Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю "Родшер КР", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення 9423,63 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області 25.08.2022 надійшла заява Комунального підприємства "Парковка та реклама" Криворізької міської ради про видачу судового наказу про стягнення з Товариства обмеженою відповідальністю "Родшер КР" заборгованості у сумі 9423,63, з яких: 4926,89 грн - заборгованість з орендної плати; 2361,46 грн - ПДВ; 887,97 грн - пеня; 130,26 грн - 3% річних; 1117,05 грн - інфляційні втрати.

Подана заява обґрунтована порушенням боржником зобов`язань за договором оренди об`єктів нерухомості комунальної власності міста № 6/50 від 18.07.2018 (далі договір) щодо внесення плати за користування об`єктом нерухомості.

Тобто, заявлені вимоги грунтуються на невиконанні божником договірних зобов`язань.

Судом перевірено зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За результатами такої перевірки встановлено, що заява про видачу судового наказу підсудна Господарському суду Дніпропетровської області.

Водночас, суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу з огляду на таке.

Так, згідно з частиною першою статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звертаючись до суду, заявником зазначено, що боржник порушив умови договору щодо своєчасного та повного внесення орендної плати, внаслідок чого за період з лютого 2021 року по лютий 2022 року утворилася заборгованість з орендної плати у заявленій до стягнення сумі 4926,89 грн.

Утім із розрахунку заборгованості з орендної плати, долученого до заяви про видачу судового наказу, вбачається, що фактичним періодом виникнення вказаної заборгованості є серпень 2021 року лютий 2022 року.

За змістом пункту 10.1 договору, що є підставою заявлених вимог, цей договір діє з 18.07.2018 по 18.06.2021 включно.

Отже, вимоги заявника про стягнення з боржника заборгованості з орендної плати в сумі 4926,89 грн, ПДВ у сумі 2361,46 грн, а також похідних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат виходять за межі дії договору.

Загальні положення про найм (оренду) встановлені главою 58 ("Найм (оренда)) Цивільного кодексу України.

За частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, виходячи із змісту частини першої статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов, тобто - неправомірним, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

За змістом нормативних приписів частин першої - третьої статті 17 Закону України №2269-XII від 10.04.1992 "Про оренду державного та комунального майна" (далі Закон №2269-XII), чинного до 01.02.2020, термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Проте, 27.12.2019 набрав чинності Закон України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна" (далі Закон № 157-ІХ), який введено в дію з 01.02.2020 із одночасною втратою чинності попередньої редакції Закону.

У правовідносинах сторін Закон № 157-ІХ є спеціальним правовим актом, що має пріоритет у регулюванні прав і обов`язків сторін.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Відповідно до положень частини першої статті 18 Закону № 157-ІХ продовження договорів оренди здійснюється лише за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, які для продовження укладеного сторонами договору № 6/50 від 18.07.2018 відсутні, окрім однієї з підстав, яка стосується договорів, які укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше.

Заявник не надав жодного доказу на підтвердження продовження з боржником договору оренди за процедурою, встановленою Законом № 157-ІХ.

За змістом статті 24 Закону № 157-ІХ договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.

З урахуванням наведеного та з наданих заявником доказів не вбачається існування між ним та боржником договірних орендних зобов`язань у період із серпня 2021 року по лютий 2022 року.

Отже, в основі вимог заявника відсутній письмовий договір, що відповідно до частини першої статті 148 Господарського процесуального кодексу України може бути підставою для видачі судового наказу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Згідно з частиною другою статті 148 Господарського процесуального кодексу України за вимогою, що зазначена в заяві, заявник вправі звернутися до суду з позовом в порядку спрощеного позовного провадження.

У цьому разі сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 148, 150, 152 - 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Комунальному підприємству "Парковка та реклама" Криворізької міської ради у видачі судового наказу за вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Родшер КР" про стягнення 9423,63 грн. .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 30.08.2022.

Ухвала може бути оскаржена до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Колісник