СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Харків Справа № 922/2810/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Стойка О.В., суддя Попков Д.О. , суддя Зубченко І.В.

за участю секретаря судового засідання Полупан Ю.В.;

та представників учасників справи:

від позивача - Вельма І.О.;

від відповідача - Падалко Т.В.;

від третьої особи - адвокат Глотова С.О. ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України м.Київ на рішення господарського суду Харківської області від "16" листопада 2021 р. у справі №922/2810/21

за позовом Міністерства оборони України м.Київ до Державного підприємства "Харківський завод спеціальних машин" м.Харків за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державний концерн "Укроборонпром" м.Київ про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі-Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Харківський завод спеціальних машин" (далі-Відповідач), за змістом якої, Позивач просив стягнути на його користь з Відповідача майнову шкоду у вигляді збитків за незаконно відчужене Відповідачем військове майно у розмірі ринкової вартості цього майна, що складає 1 752 031,97 грн та вартість проведення незалежної оцінки означеного майна у розмірі 12 690,0 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.09.2021 року з поміж іншого, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державний концерн "Укроборонпром" (далі-Третя особа)".

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.11.2021 року у задоволенні вищезазначених позовних вимог - відмовлено.

Позивач, не погодившись з означеним судовим рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оспорюване рішення скасувати та ухвалити у справі №922/2810/21 нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтування вимог апеляційної скарги зводиться до наступного:

- судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин приписи Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України" та положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 року №1225 щодо зазначеного військового майна, так як означені акти регулюють правовідносини закріплення військового майна на праві оперативного управління за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, в той час як спірне майно на баланс Відповідача не передавалося;

- судом першої інстанції не враховано, що Позивач, розглядаючи лист Відповідача від 24.09.2009 №371 про пропозицію здійснити за власні кошти переміщення автомобільної техніки з території 830 ВЗОВТ м. Миколаїв до території підприємства з її подальшим викупом, надав згоду, внаслідок чого за результатами розформування 830 відділу зберігання, за нарядами Центру обліку надлишкового та списаного військового майна від 26.03.2010 року №181/3/159/-АТ до ДП МОУ ПО Відповідача відбулося переміщення 45 одиниць надлишкової автомобільної техніки, яка фактично прийнята Відповідачем на відповідальне зберігання;

- судом першої інстанції залишено поза увагою, що керівник Відповідача фактично визнав в наданих ним роз`ясненнях (вих.№1131 від 30.12.2014 року), що підприємство у незаконний спосіб реалізувало 30 одиниць автомобільної техніки, а також те, що 15 одиниць надлишкової автомобільної техніки зберігалися на підприємстві, обліковувалися на позабалансовому рахунку 002 "Товарно - матеріальні цінності, прийняті на відповідальне зберігання", які в подальшому були повернуті до Збройних Сил України;

- факт зберігання спірного майна на території підприємства Відповідачем не заперечується, але майно на баланс Відповідача не передавалося;

- в даній ситуації є всі законні та обґрунтовані належним чином підстави до покладення на Відповідача обов`язку з відшкодування Позивачу збитків за відчужене та реалізоване Відповідачем в незаконний спосіб майно.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.12.2021 року у справі №922/2810/21 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2021 року та встановлено строк учасникам справи для надання заяв та клопотань, а також відзиву на апеляційну скаргу з доказами їх (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи.

До канцелярії Східного апеляційного господарського суду 14.01.2021 року від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого останній заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд оспорюване рішення залишити без змін.

До канцелярії Східного апеляційного господарського суду 17.01.2021 року від Третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого останній просив суд оспорюване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 року через перебування на лікарняному головуючого судді (судді-доповідача) Стойки О.В. засідання з розгляду означеної апеляційної скарги призначено на 21.02.2022 року. Явка учасників справи визнана судом не обов`язковою.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2022 року у зв`язку з перебування у відпустці судді Істоміної О.А визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Стойка О.В., судді Зубченко І.В., Попков Д.О.

В судовому засіданні 21.02.2022 року колегією суддів відмовлено заявнику апеляційної скарги в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи я якості доказу Архівної копії листа Державної фінансової інспекції України від 10.10.2013р. №08-14/1530 з додатком, на підставі ст. 269 ГПК України, так як Позивач не надав до суду апеляційної інстанції докази неможливості подання означеного документу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник Позивача в судовому засіданні надав пояснення та доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оспорюване рішення скасувати та ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представники Відповідача та Третьої особи в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним ними у наданих до суду відзивах на апеляційну скаргу, просили суд апеляційну скаргу Позивача залишити без задоволення, а оспорюване рішення господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Позивача задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені та сторонами не оспорюються наступні фактичні обставини справи.

На виконання наказу Міністерства оборони України від 30.01.2006 №43 "Про упорядкування обліку надлишкового та списаного військового майна", у 2007 році до Центру обліку надлишкового та списаного військового майна Збройних Сил України (правонаступником якого є Головне управління майна та ресурсів) за атестатами від 10.09.2007 року № 328/3/9/3/522 та від 12.09.2007 року № 328/3/9/3/506 було передано на оперативний облік 68 одиниць надлишкової автомобільної техніки, які перебували на території та обліковувалася за Відповідачем, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено додаток № 1.

В подальшому, за результатами розформування 830 відділу зберігання (м. Миколаїв), за нарядами Центру обліку надлишкового та списаного військового майна від 10.02.2010 року № 181/3/57-АТ, від 13.10.2009 року № 181/3/474- АТ та від 26.03.2010 року № 181/3/159-АТ до Відповідача відбулось переміщення 45 одиниць надлишкової автомобільної техніки, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено додаток № 2.

На виконання нарядів від 03.11.2009 №181/3/509-АТ та від 15.07.2010 № 181/3/385-АТ виданих Центром обліку надлишкового та списаного військового майна Збройних Сил України, встановленим в Міністерстві оборони України порядком, Відповідачем було розібрано 13 одиниць надлишкової автомобільної техніки (додаток № 3), що підтверджується додатком №3.

Надалі, на виконання наказу МО України від 14.11.2014 № 809, за нарядами Центру обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України від 12.12.2014 №181/2/272-АТ та від 26.02.2015 № 181/2/34-АТ з території Відповідача було вилучено та переміщено до військової частини НОМЕР_1 (с. Щербані) 53 одиниці надлишкової автомобільної техніки.

В результаті означеного зі слів Позивача у Міністерстві оборони України за Відповідачем залишилося на обліку 47 одиниць надлишкової автомобільної техніки, що підтверджується додаток № 5.

В подальшому, під час проведення інвентаризації військового майна, яке перебувало на території Відповідача, у відповідності до вимог наказу Міністерства оборони України від 14.11.2014 №809 "Про організацію проведення позачергової інвентаризації військового майна та його закріплення за військовими частинами Збройних Сил України " (далі - наказ МО України від 14.11.2014 № 809), було виявлено нестачу автомобільної техніки, що викладено в Додатку до Акту "Інвентарний опис №1" .

Керівник Відповідача у відповідь зазначений факт нестачі не визнав, надав роз`яснення (вих. від 30.12.2014 № 1131 - додаток № 6) про здійснення тривалого планового контролю за фінансово - господарською діяльністю Відповідача з боку органу управління Позивача та інших контролюючих органів, внаслідок результатів якого порушень у вигляді нестачі техніки на відповідальному зберіганні встановлено не було. Також зазначено про неодноразові звернення Відповідача щодо необхідності укладення договору про відповідальне зберігання для врегулювання правовідносин між сторонами щодо зберігання та проведення інвентаризації, на які підприємство неодноразово отримувало відмову.

Позовні вимоги в суді першої інстанції Позивачем обґрунтовані тим, що у Міністерстві оборони України нараховується нестача військового майна у кількості 47 одиниць автомобільної техніки залишковою вартістю 1 752 031,97 грн, яка повинна була зберігатись на ДП "Харківський завод спеціальних машин" та в подальшому повернута в сферу управління оборонного відомства, проте означена техніка була реалізована Відповідачем у незаконний спосіб, внаслідок чого просив стягнути на його користь з Відповідача майнову шкоду у вигляді збитків за незаконно відчужене Відповідачем військове майно у розмірі ринкової вартості цього майна.

Відповідач в суді першої інстанції проти задоволення заявлених позовних вимог заперечував, зазначаючи, що на нього не розповсюджують свою дію норми Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України" від 20.09.1999 року та Закону України "Про Збройні Сили України", на які безпосередньо посилається Позивач в обґрунтування заявлених вимог. Так, Відповідачем зазначено, що він не є військовим формуванням, як це передбачено приписами ст. 2 Закону України "Про Збройні Сили України", так як наказом №409 від 14.07.2006 року Відповідача виключено зі складу Збройних Сил України. Відповідні договори на зберігання спірного військового майна між сторонами не укладалися, а тому військове майно, яке перебувало на території Відповідача не було за ним закріплене. Відповідних звірянь облікових даних з Відповідачем не проводилося, так як і не укладалися двосторонні акти. На обліку Відповідача відсутня будь-яка заборгованість перед Позивачем, чи ГУ майна та ресурсів. Вся техніка яка зберігалася на підприємстві в січні 2015 року в кількості 53 одиниці була відвантажена (згідно акту інвентаризації надлишкового майна від 2014р. в наявності 53 одиниці, що підтверджується доданими до відзиву документами) за власні кошти до В/ч НОМЕР_1 п/в Щербані згідно нарядів від 12.01.2015 року №181/2/272 АТ та від 26.03.2015 року №181/2/34/АТ, а відповідні претензії щодо зазначеного майна було відхилені відповідними судовими рішеннями.

Щодо заявленого Позивачем факту незаконної реалізації надлишкової техніки в розмірі 30 одиниць, Відповідач зазначив, що в період 2008 - 2010 року перебував в скрутному матеріальному становищі, не здійснював господарської діяльності, внаслідок чого звернувся з листом до Позивача з проханням про отримання згоди на переміщення автомобільної техніки від військових частин №830В30ВТ м. Миколаїв та №А-1318 м. Новгород-Волинський за кошти підприємства для подальшої модернізації з метою погашення заборгованості по заробітній платі. В подальшому означена техніка за дорученням Міністра оборони України від 25.09.2009 року №9738/3 (лист від 24.09.2009 року) була модернізована та частково реалізована. Підстави законної реалізації означеної техніки викладені у заперечення до Акту інвентаризації №1131від 30.12.2014 року та підтверджуються витягом Аудиторського звіту Контрольно - ревізійного управління в Харківській області від 10.12.2010 року №18-20/53.

Відповідач стверджував, що до 29.11.2011 року належав до сфери управління Позивача та входив до складу Державного господарського об`єднання концерну "Техвоєнсервіс", але при передачі Відповідача до сфери управління Третьої особи було складено Акт від 29.12.2011 року, який також підписаний Позивачем, про відсутність порушень у вигляді нестачі техніки на відповідальному зберіганні.

Третя особа в суді першої інстанції проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила суд відмовити в їх задоволенні зазначаючи, що Позивач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження факту незаконності реалізації Відповідачем спірного майна, а також проігноровав той факт, що дія приписів Закону №1075-XIV та Положення №1919 не поширюється на Відповідача. Третя особа вважала безпідставним посилання Позивача на приписи ст. ст. 217, 224 ГК України в обґрунтування позовних вимог, оскільки сторони не перебували в господарських відносинах, а отже у Відповідача в силу ст.11 ЦК України не виникло обов`язку зі зберігання спірного майна.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що Відповідач є державним, унітарним комерційним підприємством, а не військовим формуванням, оскільки його наказом № 409 від 14 липня 2006 року виключено зі складу Збройних Сил України, отже на нього не можуть бути покладено обов`язки забезпечення, зберігання озброєння і військової техніки та відповідальність за втрату або зіпсування військового майна. Сам факт зберігання у Відповідача відповідної техніки після зазначеної дати не породжує у останнього обов`язків, що випливають з договору зберігання, оскільки такого договору між сторонами не укладалося, а обов`язок з контролю за належним збереженням відповідного майна покладено саме на його власника, яким є Позивач.

Суд зазначив, що в ході проведення планових контрольних заходів відносно Відповідача факту незаконної реалізації останнім або нестачі військової техніки не встановлено, доказів притягнення його службових осіб або працівників до відповідальності з цього приводу не надано. Проте навпаки, при передачі Відповідача до сфери управління ДК "Укроборонпром" було складено акт від 29.12.2011 року, який підписали відповідальні особи Позивача, в якому з поміж іншого порушень у вигляді нестачі техніки на відповідальному зберіганні Відповідача - не встановлено.

Суд вважав не доведеним факт вчинення Відповідачем протиправних дій з приводу спірного майна, або причинного зв`язку між діями останнього і завданими державі шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що його не спростовують, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Так, статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання, або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності.

Чинним законодавством передбачено, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) факт порушення зобов`язання (протиправна дія або бездіяльність); 2) наявність і розмір завданих збитків; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання і збитками; 4) вина особи, яка порушила зобов`язання.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, слід враховувати, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, вважає, що її права були порушені та нею понесені збитків, вона повинна довести як розмір збитків так і факт їх понесення.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: 1) вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; 2) додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; 3) неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; 4) матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Порядок зберігання майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, визначається Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та

Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2009 №1225.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами, організаціями Збройних Сил України.

Згідно з приписами ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" органом, який здійснює управління військовим майном є Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України.

Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюється у спеціальному порядку (стаття 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна Збройних Сил України визначено: закріплення військового майна за військовими частинами здійснює Міноборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України (пункт 3); умови зберігання військового майна повинні забезпечувати збереження його належного якісного (технічного) стану, виключати можливість втрати (пункт 13).

Зазначеними нормативними актами чітко визначено, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань і вони здійснюють їх зберігання, оперативний облік, тощо.

Означене спростовує доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом до спірних правовідносин приписів Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2009 №1225, оскільки спірним майном, вартість якого вимагає стягнути Позивач з Відповідача, є саме військова техніка.

Позивачем не спростований висновок суду першої інстанції, що Відповідач згідно з наказом № 409 від 14.07.2006 виключений зі складу Збройних Сил України та відповідно до нового Статуту є державним, унітарним комерційним підприємством, а не військовим формуванням, на директора Відповідача не покладено обов`язків забезпечення, зберігання озброєння і військової техніки та відповідальність за втрату або зіпсування військового майна.

Сам факт перебування Відповідача в подальший до грудня 2011 року період в сфері управління Позивача зазначеного висновку не спростовує.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до приписів статей 942, 949, 953 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі та повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості на його першу вимогу, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

За змістом ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до умов ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

В матеріалах справи відсутні докази укладення між сторонами договорів на зберігання військового майна, сам лише факт продовження зберігання Відповідачем військової техніки після виведення його зі складу Збройних Сил України не свідчить про наявність таких договірних відносин.

За тих же мотивів судова колегія вважає безпідставним посилання Позивача в апеляційній скарзі на існування зобов`язання Відповідача по викупу військової техніки, належних доказів законного походження якого суду не надано.

Вищезазначене спростовує твердження апелянта, про залишення судом поза увагою факту переміщення 26.03.2010 року до ДП МОУ ПО Відповідача 45 одиниць надлишкової автомобільної техніки, а також існування фактичних дій Відповідача по її прийняттю.

Судом досліджені зазначені обставини та зроблений висновок, що оскільки доказів існування обов`язку Відповідача зі зберігання цього майна не встановлено, то відсутні такі елементи складу цивільного правопорушення, як: факт порушення зобов`язання (протиправна дія або бездіяльність); причинний зв`язок між порушенням зобов`язання і збитками; вина особи, яка порушила зобов`язання.

Так, при проведенні планових контрольних заходів, а саме державного фінансового аудиту за 2007-2009 роки та 9 міс. 2010 року, планової ревізії фінансово-господарської діяльності ДП " 110ХАРЗ" за період з 01.07.2010-30.11.2011 роки (ревізія була проведена з приводу передачі підприємства із сфери управління Міністерства Оборони України до ДК "Укроборонпром) за період з 01.01.2012 по 30.06.2014 роки - факту незаконної реалізації або нестачі військової техніки - не встановлено.

Судом також досліджено акт від 29.12.2011 року, складений за участю Позивача при передачі Відповідача до сфери управління ДК "Укроборонпром", в якому порушень у вигляді нестачі техніки на відповідальному зберіганні Відповідача не встановлено. При цьому, господарським судом слушно наголошено на тому, що функції контролю за збереженням військового майна покладено саме на центральний орган управління Збройних сил України - Міністерство оборони України, а не на Відповідача.

Крім того, судова колегія звертає увагу Позивача, що за змістом ст.ст.4,20 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а саме - у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою ст.20 ГПК України) та інші справи у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.ст.7,13,14 ГПК України, правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, а також здійснюється на засадах змагальності сторін, згідно до яких учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог та вимог апеляційної скарги Позивача, він намагається не довести обставини, з якими закон пов`язує виникнення обов`язку Відповідача відшкодувати збитки у вигляді сплати визначеної суми, а вимагає від суду наявність таких обставин відшукати, покладаючи на суд та Відповідача обов`язок зробити аналіз господарської діяльності Відповідача у спірний період та встановити порушення, які б могли слугувати підставою до стягнення спірних збитків.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог Позивача, а також відсутності законних підстав до стягнення на його користь з Відповідача спірної суми.

Протягом розгляду справи а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції не встановлено порушення з боку Відповідача прав та законних інтересів Позивача, за захистом яких останній звернувся до суду в межах заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законних та обґрунтованих належним чином висновків суду першої інстанції у даній справі.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судова колегія не вбачає.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2021 року у справі №922/2810/21 про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача збитків за незаконно відчужене військове майно у розмірі ринкової вартості означеного майна, у розмірі 1 752 031,97 грн та вартості проведення незалежної оцінки означеного майна у розмірі 12 690,0 грн ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України м.Київ на рішення Господарського суду Харківської області від 16.11.2021 у справі №922/2810/21 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16.11.2021 у справі №922/2810/21 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Міністерство оборони України м.Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

У судовому засіданні 21.02.2022 року проголошено вступну та резолютивну частину постанови, але через обставини запровадження воєнного стану та фізичної небезпеки для звичайного функціонування Східного апеляційного господарського суду, повний текст постанови складено та підписано 19.08.2022 року.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков

Суддя І.В. Зубченко