ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2022м. ДніпроСправа № 904/1476/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Одеський кабельний завод "Одескабель" (м. Одеса)

до Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (м. Нікополь, Дніпропетровська область)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 2004543 від 15.10.2020 у загальному розмірі 104 108 грн. 90 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Одеський кабельний завод "Одескабель" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 2004543 від 15.10.2020 у загальному розмірі 104 108 грн. 90 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 89 627 грн. 35 коп. - основний борг;

- 3 619 грн. 42 коп. - пеня;

- 9 757 грн. 15 коп. - інфляційні втрати;

- 1 104 грн. 98 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 2004543 від 15.10.2020 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 89 627 грн. 35 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 10.3.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 26.12.2021 по 24.05.2022 в сумі 3 619 грн. 42 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з січня по квітень 2022 року в сумі 9 757 грн. 15 коп., а також 3% річних за період прострочення з 26.12.2021 по 24.05.2022 у сумі 1 104 грн. 98 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2022 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 21013/22 від 05.07.2022), в якому він просить суд звільнити Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" від відповідальності у вигляді сплати 3 619 грн. 42 коп. пені, 1 104 грн. 98 коп. 3% річних (згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України), 9 757 грн. 15 коп. інфляційних втрат (згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України), посилаючись на таке:

- з огляду на умову пункту 2 Специфікації № 3 щодо обов`язку покупця сплатити за товар протягом 30-ти календарних днів з дати поставки, граничною датою оплати за поставлений товар є 15.12.2021;

- відповідач вважає необхідним зазначити, що 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП) видала загальний офіційний лист на підставі статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" № 671/97-ВР від 02.12.1997 та Статуту ТПП України. Цим листом було засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, який у подальшому було неодноразово продовжено;

- враховуючи надзвичайно складну ситуацію, з якою зіткнулась Україна, ТПП ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану. Лист було створено враховуючи те, що не всі підприємства в ході війни можуть звернутися до ТПП за отриманням сертифікату;

- внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, АТ "Нікопольський завод феросплавів" втратило більшість логістичних ланцюжків, які були напрацьовані роками на внутрішньому ринку України, як поставок сировини та інших товарів, які є складовою виробничого циклу підприємства, без яких неможливо виробити готову феросплавну продукцію, так і поставок (збуту) вже виробленої підприємством феросплавної продукції;

- на внутрішньому ринку самими великими споживачами феросплавної продукції були ПрАТ "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" та ПрАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь". Проте, внаслідок військової агресії російської федерації та окупації міста Маріуполь, вказані металургійні гіганти не функціонують;

- інша частина готової продукції товариства відповідача, яка експортувалася іноземним покупцям, транспортувалася через морські порти України, але внаслідок блокування агресором морських шляхів, ця логістика також втрачена. Єдиним логістичним ланцюгом для товариства відповідача залишається залізниця. Однак, внаслідок вказаних обставин та завантаженості залізниці в інтересах оборони країни, наразі, фактично, неможливо транспортувати залізницею готову продукцію в потрібних обсягах. Отже, на даний час, внаслідок наведених обставин товариство відповідача має значні труднощі та напрацьовує нові комерційні зв`язки та можливості, зокрема, за кордоном, що потребує певного періоду часу;

- відповідно до фінансових результатів господарської діяльності за квітень 2022 року товариство відповідача має збиток 52,34 млн. грн., що підтверджується Звітом про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за квітень 2022 року (код рядка 2355). Таким чином, військова агресія російської федерації проти України має причинно-слідчий зв`язок із несвоєчасним виконанням грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, що, в свою чергу, дає можливість відповідачу на підставі статті 617 Цивільного кодексу України, просити суд про звільнення від стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат під час ухвалення судового рішення.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 23399/22 від 22.07.2022), яка в подальшому надійшла засобами поштового зв`язку (вх. суду № 23659/22 від 25.07.2022), в якій він просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на таке:

- лист Торгово-промислової палати України носить загальний характер та сам по собі не підтверджує факту настання форс-мажорних обставин при виконанні відповідачем взятих на себе зобов`язань;

- для підтвердження факту настання форс-мажорних обставин відповідач зобов`язаний був отримати відповідний сертифікат, який би підтверджував факт настання форс-мажорних обставин при виконанні конкретного зобов`язання за конкретним договором поставки, проте, відповідачем не надано доказів отримання такого сертифікату у порядку, визначеному чинним законодавством України, а отже, факт настання форс-мажорних обставин відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами;

- що стосується посилань відповідача на незадовільний фінансовий стан у зв`язку із військовою агресією країни-окупанта, то можна стверджувати, що такі обставини вплинули на діяльність усіх компаній в Україні;

- строк виконання грошового зобов`язання у відповідача настав ще до початку військової агресії з боку російської федерації (до 24.02.2022);

- позивач вважає, що нараховані ним штрафні санкції та збитки є співмірними та справедливими та складають лише 16,16% від суми основного боргу, а отже, мають бути задоволені судом у повному обсязі.

Від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 25174/22 від 04.08.2022), в яких він просить суд звільнити АТ "Нікопольський завод феросплавів" від господарсько-правової відповідальності у вигляді господарської санкції пені та штрафних нарахувань за частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України в будь-якому розмірі, вирішеного судом до стягнення, з огляду на таке:

- починаючи з 12.07.2022 місто Нікополь та Нікопольський район піддається систематичним обстрілам з РСЗВ ворожих військ з окупованого міста Енергодар Запорізької області, яке знаходиться на відстані 7 км по Каховському водосховищу від міста Нікополь;

- 18.07.2022 російські снаряди влучили безпосередньо і на територію АТ "Нікопольський завод феросплавів", що призвело до руйнування його виробничих потужностей;

- військова агресія російської федерації проти України має причинно-наслідковий зв`язок із несвоєчасним виконанням грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, що, в свою чергу, дає можливість АТ "Нікопольський завод феросплавів", на підставі статті 617 Цивільного кодексу України, просити суд про звільнення від господарсько-правової відповідальності у вигляді господарської санкції: пені та штрафних нарахувань за частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України в будь-якому розмірі, що буде вирішено судом до стягнення.

Судом відзначено, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі та надані всі заяви по суті справи, передбачені статтею 161 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати та наявність підстав для застосування наслідків такого прострочення у вигляді штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних у заявлених до стягнення сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 15.10.2020 між Акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (далі - покупець, відповідач) та Публічним акціонерним товариством "Одеський кабельний завод "Одескабель" (далі - постачальник, позивач) укладено договір поставки № 2004543 (далі - договір, а.с. 12-25), відповідно до умов пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві товар (повне найменування, а також марка, вид, сорт, номенклатура, асортимент, кількісні та якісні характеристики, код за УКТ ЗЕД за Державним класифікатором продукції і послуг), ціна та інше якого вказується у специфікації (додатку) до договору (далі - товар), що є його невід`ємною частиною, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, передбаченими договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2020 сторонами був підписаний протокол розбіжностей до договору поставки № 2004543 від 15.10.2020, за умовами якого пункт 4.1. договору було погоджено сторонами в редакції постачальника, а саме: "Загальна вартість товару за даним договором становить суму партій товару за всіма специфікаціями (додатками) до договору тане може перевищувати один мільйон гривень" (а.с.26).

У пункті 12.1. договору сторони домовились, що договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення їх підписів печатками. Строк дії договору закінчується через один календарний рік із дати його укладання, але не раніше повного виконання зобов`язань сторонами. Сторони можуть продовжити строк дії договору на обумовлений сторонами термін за тими ж умовами, підписавши відповідну додаткову угоду до договору.

Доказів визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 3.1. договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар у спосіб та за умовами, зазначеними у специфікації (додатку) до договору. Умови поставки регламентуються відповідними базисами, що передбачені Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів Інкотермс у редакції 2020 року, яка є погодженою сторонами (далі - Інкотермс). У разі розбіжностей між Інкотермс та договором цей договір має переважну силу.

Відповідно до пункту 4.2. договору ціна кожного найменування товару, залежно від марки, виду, сорту, одиниці виміру, а також, загальна вартість кожної партії товару вказується у специфікації (додатку) до договору.

Так, до договору сторонами було підписано додаток № 1 - Специфікацію №3/2103774 від 23.07.2021, в якій сторони визначили найменування товару, його характеристику, кількість, термін поставки, ціну, загальну вартість, а також умови поставки та оплати (а.с. 30).

В подальшому між сторонами була укладена Додаткова угода № 1/2104995 від 30.09.2021, якою сторони погодили внести зміни до Специфікації № 3/2103774 від 23.07.2021 в частині найменування товару (а.с. 27).

Відповідно до умов пункту 4.3. договору ціна і загальна вартість кожної партії товару, зазначені в пункті 4.2. договору, встановлюється у національній валюті України - гривні і не підлягають зміні протягом дії договору, якщо інше не буде передбачено у специфікації.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 3.8. договору встановлено, що датою поставки товару вважається:

- для поставок залізничним транспортом - дата штемпеля станції Нікополь на електронній копії залізничної накладної (пункт 3.8.1. договору);

- для поставок автомобільним транспортом - дата відмітки у товаротранспортній накладній про доставку товару на склад покупця (пункт 3.8.2. договору);

- для усіх інших видів поставок, не передбачених у вищенаведених підпунктах 1 та 2 вказаного пункту - дата отримання товару покупцем (пункт 3.8.3. договору).

При цьому, згідно з умовами пункту 5.8.1. договору переходом права власності на товар є акт прийому-передачі товару, підписаний сторонами, який фіксує зокрема, але не виключно, факт відсутності зауважень покупця до постачальника щодо відповідності якості/комплектності і кількості товару умовам договору. Датою переходу права власності на товар є дата поставки товару відповідно до умов договору і Специфікації до нього або датою усунення постачальником встановлених під час приймання товару нас складі покупця. Виключне право підпису актів прийому-передачі товару має особа, що підписала договір. У разі відсутності вищевказаної особи право підпису надається особі, на яку покладено виконання обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем 30.08.2021 був поставлений відповідачу товар на загальну суму 89 627 грн. 35 коп. відповідно до:

- видаткової накладної № 9836 від 30.08.2021 на суму 21 529 грн. 64 коп. (а.с.36);

- видаткової накладної № 9844 від 30.08.2021 на суму 68 097 грн. 71 коп. (а.с.37).

Товар було отримано представником відповідача на підставі доручення № 530 від 30.08.2021 (а.с.38).

Крім того, в матеріалах справи наявний Акт приймання-передачі товару від 15.11.2021, в якому сторони зафіксували факт передачі позивачем відповідачу товару на загальну суму 89 627 грн. 35 коп. В Акті сторони вказали, що претензій щодо якості і кількості покупець не має (а.с.39).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що був поставлений згідно з вказаними видатковими накладними від 30.08.2021, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище казаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Видаткові накладні підписані представником відповідача, як і Акт приймання-передачі товару, без будь-яких зауважень.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за вказаними вище видатковими накладними відповідачем також не заявлено.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

У пункті 4.6. договору визначено, що порядок оплати, форма та строки розрахунків вказуються в специфікаціях (додатках) до договору.

Відповідно до пункту 2 Специфікації № 3/2103774 від 23.07.2021 до договору №2004543 від 15.10.2020 (додаток 1 до договору) строк оплати та порядок розрахунків: покупець здійснює оплату поставленого постачальником товару протягом 30-ти календарних днів із дати поставки товару, за умови відсутності зауважень покупця до якості та кількості товару, що підтверджено актом прийому-передачі, підписаного сторонами та надання повного пакета документів згідно з пунктом 3.5. договору.

Як зазначає позивач та що не заперечується відповідачем поставлений позивачем товар на суму 89 627 грн. 35 коп. оплачений у визначені договором строки не був, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 89 627 грн. 35 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 10.3.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 26.12.2021 по 24.05.2022 в сумі 3 619 грн. 42 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з січня по квітень 2022 року в сумі 9 757 грн. 15 коп., а також 3% річних за період прострочення з 26.12.2021 по 24.05.2022 у сумі 1 104 грн. 98 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження оплати поставленого позивачем 30.08.2021 товару на суму 89 627 грн. 35 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 89 627 грн. 35 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 10.3.1. договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати за поставлений товар, зазначених у договорі та специфікації до нього, більше ніж 10 календарних днів покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення від суми несплаченого товару, починаючи з 11-го календарного дня такого прострочення, крім випадків, коли постачальник:

- порушив строки надання документів, зазначених у пунктів 3.5. договору, та несе відповідальність, передбачену пунктом 10.4. договору;

- у випадках, передбачених пунктом 9.2. договору.

Строк нарахування пені - згідно з чинним законодавством України.

За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 10.3.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 26.12.2021 по 24.05.2022 в сумі 3 619 грн. 42 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, проведеного позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення, які не виходять за межі періодів, визначених судом, але арифметично розрахунок проведено невірно.

Отже, розрахунок пені, наведений у позовній заяві (а.с. 5-6), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, господарським судом встановлено, що сума пені у вказаному періоді становить більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді пеню, розмір якої є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий її розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 3 619 грн. 42 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з січня по квітень 2022 року в сумі 9 757 грн. 15 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с. 5-6), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок інфляційних втрат, наведений у позовній заяві, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 9 757 грн. 15 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 26.12.2021 по 24.05.2022 у сумі 1 104 грн. 98 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем у позовній заяві (а.с. 5-6), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені суми заборгованості та періоди прострочення, які не виходять за межі періодів, визначених судом, але арифметично розрахунок проведено невірно.

Отже, розрахунок 3% річних, наведений у позовній заяві (а.с. 5-6), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, господарським судом встановлено, що сума 3% річних у вказаному періоді становить більший розмір, ніж розраховано та заявлено до стягнення позивачем.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді 3% річних, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 1 104 грн. 98 коп.

З приводу обставин, наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву та запереченнях, щодо наявності форс-мажорних обставин та наявності підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання перед позивачем, у вигляді стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Таким чином, судом розцінюється критично посилання відповідача на його незадовільний фінансовий стан та дані Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за квітень 2022 року.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Слід також враховувати, що сторони укладаючи договір погодили всі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, строки оплати товару. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Необхідно врахувати, що Акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, приймаючи поставлений 30.08.2021 позивачем товар на загальну суму 89 627 грн. 35 коп., усвідомлювало необхідність його оплати у передбачені договором строки, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Окремо суд звертає увагу, що поставка товару відбулась ще 30.08.2021, отже майже за 6 місяців до початку військових дій (24.02.2022), граничний строк оплати товару наступив також до введення воєнного стану в країні, таким чином відповідач був зобов`язаний та мав можливість оплатити поставлений товар на суму 89 627 грн. 35 коп. до настання обставин, на які він посилається як на форс-мажор.

При цьому, оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення зобов`язань за договором, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу.

Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Стаття 218 Господарського кодексу України унормовує, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по договору поставки № 2004543 від 15.10.2020, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, з огляду на таке, що такі зобов`язання виникли у відповідача за декілька місяців до виникнення вказаних обставин.

Слід відзначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

В даному випадку сторона не надала доказів, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Окрім цього, суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем, з огляду на запровадження в державі воєнного стану, тобто такі форс-мажорні обставини, стосуються обох сторін договору.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання грошового зобов`язання.

Відтак, аргументи відповідача судом відхиляються.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2 481 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Одеський кабельний завод "Одескабель" до Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про стягнення заборгованості за договором поставки № 2004543 від 15.10.2020 у загальному розмірі 104 108 грн. 90 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вулиця Електрометалургів, будинок 310; ідентифікаційний код 00186520) на користь Публічного акціонерного товариства "Одеський кабельний завод "Одескабель" (65102, м. Одеса, Миколаївська дорога, будинок 144; ідентифікаційний код 05758730) - 89 627 грн. 35 коп. - основного боргу, 3 619 грн. 42 коп. - пені, 9 757 грн. 15 коп. - інфляційних втрат, 1 104 грн. 98 коп. - 3% річних та 2 481 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 08.08.2022.

Суддя Ю.В. Фещенко