ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2022 р. Справа№ 826/8161/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Дерій В.В.

за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання

від скаржника: Олексіюк Максим Володимирович (адвокат);

від відповідачів: 1. Крайдуба Валентина Іванівна (самопредставництво);

2. не з`явився;

від третьої особи: Гутник Андрій Жожович (адвокат);

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 (повний текст складено 01.11.2021)

у справі № 826/8161/18 (суддя Ягічева Н.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс"

до Національного банку України,

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ "Фідобанк"

про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити певні дії

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс" (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач-1), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач-2), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Фідобанк" Коваленко Олександра Володимировича, яка полягає у незабезпеченні здійснення платежів ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" засобами Національного банку України або шляхом призначення уповноваженої Національним банком України належним чином функціонуючої установи/комерційного банку, який замість ПАТ "Фідобанк" продовжить обліковувати право власності ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" на 4 000 000 грн та відображатиме результати транзакцій з належними ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" грошима; незабезпеченні належного ведення рахунку ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" у гривні, включаючи своєчасне виконання платіжних доручень про перерахування належних ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" коштів;

- зобов`язати Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Фідобанк" Коваленко Олександра Володимировича (відповідно до законодавчого розподілу їх повноважень) вчинити зазначені у цьому пункті дії, зокрема здійснити заходи, необхідні для подальшого належного обліку інформації про право власності ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" на 4 000 000 грн. (запис про які відображений на розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 ) на будь-якому поточному банківському рахунку ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс", шляхом передання повноважень з обліку належних ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" безготівкових коштів в розмірі 4 000 000 грн. від ПАТ "Фідобанк" до Філії "КІБ" ПАТ "Креді Агріколь Банк" або шляхом здійснення обліку належних ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" безготівкових коштів в розмірі 4 000 000 грн. Національним банком України самотужки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.05.2016 позивач направив ПАТ "Фідобанк" платіжне доручення № 85 про перерахування зі свого рахунку коштів у розмірі 4 000 000,00 грн, яке банк не виконав та не провів операцію за розрахунковим документом. На звернення до відповідачів з вимогою припинити блокувати належні позивачу кошти було отримано відповідь-відмову. Отже позивач вважає таку бездіяльність відповідачів протиправним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що як вбачається з листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.03.2018 № 41-4680/805.03.2018р., ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" визнано кредитором, вимоги якого включено до 7-ї черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів. Таким чином, з моменту введення у ПАТ "Фідобанк" процедури тимчасової адміністрації, а в подальшому і ліквідації, у розумінні Закону України "Про банки і банківську діяльність" ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" відноситься до кредиторів банку, задоволення вимог якого можливе виключно у межах процедури ліквідації банку, визначеної статтями 49-52 наведеного закону. Можливість Національного банку України втручання у роботу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб регламентована нормами Закону. В свою чергу, можливість здійснення заходів щодо подальшого належного обліку інформації про грошові кошти ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" на суму 4 000 000 грн (запис про які відображений на розрахунковому рахунку у ПАТ "Фідобанк") на будь-якому іншому поточному банківському рахунку позивача, шляхом передання повноважень з обліку належних ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" безготівкових від ПАТ "Фідобанк" до Філії "КІБ" ПАТ "Креді Агріколь Банк" або шляхом здійснення обліку цих безготівкових коштів Національним банком України не передбачена Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та чинним законодавством України, яке регулює банківську діяльність та обіг грошових коштів в цілому. Підстави ототожнювати грошові кошти з цінними паперами, а відтак і поширювати на них за аналогією права чи закону правовий режим цінних паперів, відсутні. Виконання Національним Банком України в силу ст. 6, 7 Закону України "Про Національний банк України" функцій із забезпечення стабільності грошової одиниці України та монопольного здійснення емісії національної валюти України не передбачає виникнення між НБУ та власниками грошових коштів відносин емітента та власника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 повністю, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що маючи статус повноправного власника позивач неправомірно був віднесений до категорії кредиторів банку, які обмежені лише правом вимоги. Позивач є власником існуючої речі, яку він не передавав банку і не надавав права розпорядження нею (різниця між депозитивними та поточними рахунками описана в додатку № 4 до апеляційної скарги). Річ (безготівкові кошти у формі запису на рахунку) продовжує існувати, як власність позивача, що не заперечується відповідачами, тому позивач не викладає майнову вимогу і не є кредитором ні ПАТ "Фідобанк", ні відповідачів. Отже ця частина рішення не адресує позов та не стосується дійсність обставин даної справи.

Скаржник не погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, як на підставу для відмови у позові, про те, що в законодавстві відсутній порядок задоволення позовних вимог позивача, оскільки відсутність законодавчого порядку не може впливати на реалізацію прав особи, а також не змінює передбачений в п. 7 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про Національний банк України" обов`язок НБУ забезпечити безперервне, надійне та ефективне функціонування платіжних та облікових систем. Позовні вимоги прямо корелюють із цим обов`язком НБУ, а також з іншими зобов`язаннями, зазначеними в основній частині апеляційної скарги. Отже, маючи встановлену обставину права власності позивача на грошові кошти вирішення справи зводяться до того, чи може відсутність законодавчого порядку бути виправданням невиконання законом покладених на НБУ обов`язків.

Скаржник звертає увагу на п. 23 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Національний банк України", який передбачає необмежене коло функцій НБУ в межах його компетенції, а в силу ст. 6 Закону України "Про Національний банк України" НБУ має сприяти забезпеченню здійснення платежів, таким чином, суд першої інстанції, на думку скаржника, не дослідив обов`язки Національного банку, не зіставив їх з вимогами позивача, не встановив чіткі підстави неможливості реалізації прав позивача, саме як власника коштів, який не є кредитором банку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Скаржник зазначає про те, що ПАТ "Фідобанк" не мав права та не міг розпоряджатись коштами позивача, натомість позивач не є кредитором ПАТ "Фідобанк" на суму належних позивачу коштів.

На думку скаржника, ефективним способом захисту є тільки пряме виконання Національним банком та Фондом своїх функцій, направлене на відновлення процесу реєстрації права власності позивача на його грошові кошти. Тільки тоді буде відновлене право, яке залежить від обов`язку НБУ організувати працюючу стабільну систему розрахунків. Лише обрання Національним банком України нової фінансової установи (банку - реєстратора прав), яка продовжить ведення поточного рахунку позивача з обліковуванням на ньому грошових коштів, або забезпечення розрахунків позивача власними засобами НБУ, є можливими варіантами відновлення становища позивача.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, перший відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що вказані позивачем підстави для скасування оскаржуваного рішення є такими, що не відповідають дійсності, не містять обставин, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, та не спростовують того, що Господарський суд міста Києва ухвалив рішення у чіткій відповідності до норм матеріального і процесуального права, оскільки позивачем було подано до Банку заяву № 265167/24655326 від 04.08.2016 щодо включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку і Фондом було включено вимоги позивача до Переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ "Фідобанк", акцептованих уповноваженою особою на наступних умовах: черговість задоволення вимог - 7, акцептована сума - 4 059 458,38 грн (згідно із листом ПАТ "Фідобанк" від 13.02.2017 № 1-11-1-3-3/349-ЛК-ОГ).

Також перший відповідач вказує на те, що ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що Національний банк України не здійснює банківський нагляд за банком, віднесеним до категорії неплатоспроможних, та перехідним банком, крім отримання звітності в установленому Національним банком України порядку, натомість зазначену вище заяву було подано позивачем після віднесення банку до категорії неплатоспроможних, таким чином, з моменту прийняття рішення Національного банку від 20.05.2016 № 8 "Про віднесення ПАТ "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" Національний банк не здійснював банківський нагляд за вказаним банком, відтак не міг та не може впливати на розгляд вказаної заяви, тому безпідставними та необґрунтованими є вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності Національного банку, яка нібито полягає у несвоєчасному виконанні платіжних доручень та у незабезпеченні належного ведення рахунку позивача, який було відкрито у ПАТ "Фідобанк", до функцій Національного банку України, які визначені ст.ст. 6, 7 Закону України "Про Національний банк України" не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком. Доводи позивача про те, що Національний банк повинен передати повноваження з обліку безготівкових коштів від неплатоспроможного банку до іншої установи чи обліковувати їх самотужки є необґрунтованими, безпідставними та помилковими, адже механізму вчинення таких дій не передбачено жодними нормативно-правовим актом України.

Перший відповідач зазначає про те, що Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.

На думку першого відповідача, судом першої інстанції правомірно відхилено Науково-практичний висновок Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого щодо правової природи коштів на банківському рахунку від 09.08.2021, оскільки ні позивач, ні автор висновку не зазначили, в чому полягає аналогія закону чи аналогія права, які правовідносини чи яка частина правовідносин згідно з обставинами справи, які підлягають встановленню/з`ясуванню в рамках розгляду поточної справи не врегульовані в правовому полі держави, натомість, питання підняті позивачем перед автором висновку, чітко врегульовані нормами чинного законодавства, а висновок виходить за межі кола питань, передбачених ст. 108 ГПК України, так як не стосується питань застосування аналогії закону, аналогії права чи змісту норм іноземного права. Висновок ініційований та наданий позивачем, складний без рішення суду про допуск доцента кафедри фінансового права до участі у справі, а отже не може прийматися до розгляду судом в якості висновку експерта у галузі права.

Другий відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів апеляційної скарги, зазначивши про те, що вказані позивачем підстави для скасування оскаржуваного рішення є такими, що не відповідають дійсності, не містять обставин, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм матеріалі вального чи процесуального права та не спростовують прийняття рішенням господарським судом першої інстанції відповідно до норм матеріального і процесуального права, оскільки позивача визнано кредитором ПАТ "Фідобанк" та включенням його вимоги, які обліковуються на рахунку у ПАТ "Фідобанк" до 7-ї черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів. Позивач акцептування його кредиторських вимог та включення їх до 7-ї черги не оскаржував.

Другий відповідач вказує на те, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, банк, який виводиться з ринку, не позбавлений правосуб`єктності і може виступати учасником різних правовідносин. Від імені банку, у цих правовідносинах діє уповноважена особа Фонду, виконуючи функції виконавчого органу банку (керівника Банку). Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є правонаступником банку, який виводиться з ринку, натомість спір у справі № 826/8161/18 пов`язаний із діями Уповноваженої особи Фонду як органу управління банком та рішенням виконавчої дирекції Фонду, прийнятим в процесі здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Разом із тим, слід звернути увагу, що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17, представлення позову до неналежного відповідача не є підставою для коритця провадження у справі, за результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Другий відповідач вважає, що заявлена позовна заява є не ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і громадянина.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2021 справу № 826/8161/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18. Призначено справу № 826/8161/18 до розгляду у судовому засіданні 23.12.2021.

Враховуючи перебування судді Ткаченка Б.О. у відпустці, судове засідання, призначене на 23.12.2021, не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2022 призначено справу № 826/8161/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 до розгляду в судовому засіданні, яке відбудеться 03.02.2022.

У зв`язку тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Гаврилюка О.М. судового засідання, призначене на 03.02.2022, не відбулось.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 призначено розгляд справи № 826/8161/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021. на 30.06.2022.

Колегія суддів зазначає про те, що справа № 826/8161/18 розглядалась неодноразово, і учасники справи обізнані із наявним апеляційним провадженням у даній справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду вказує на те, що учасників справи повідомлено про місце і час судового засідання шляхом надсилання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 у справі № 826/8161/18 на електронні адреси, що підтверджується відповідними електронними листами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, перебування суддів у відпустках, тимчасову непрацездатність судді Гаврилюка О.М., введення воєнного стану в Україні, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 826/8161/18 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 30.06.2022 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 повністю, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник першого відповідача у судовому засіданні 30.06.2022 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник третьої особи у судовому засіданні 30.06.2022 надав пояснення по суті справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 15.08.2013 між ПАТ "Фідобанк" (далі - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача) та ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" (далі - позивач) укладено договір банківського рахунку № 265167, відповідно до п. 1.1 якого банк відкриває для ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" поточний рахунок в національній валюті України та іноземних валютах.

Згідно з п. 2.31 зазначеного Договору, ПАТ "Фідобанк" зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" (клієнт за договором) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком, передбачених законодавством України та Банківськими правилами.

18.05.2016 позивач направив ПАТ "Фідобанк" платіжне доручення № 85 про перерахування зі свого рахунку коштів у розмірі 4 000 000 грн. Наявність коштів на рахунку позивача підтверджується банківською випискою з рахунку від 20.05.2016. Платіжне доручення було направлене банку за допомогою програми РС-банкінг для корпоративних клієнтів. Можливість Позивача здійснювати дистанційне обслуговування рахунку за допомогою програмно-технічного комплексу електронних платежів "Банк-Клієнт" передбачена в п. 1.1. Договору № 5167 від 15.08.2013.

Проте, ПАТ "Фідобанк" не провів операцію за розрахунковим документом та не повідомив про причини такого порушення.

26.05.2016 позивач направив ПАТ "Фідобанк" лист № 31 від 26.05.2016, в якому просив виконати платіжне доручення № 85.

Листом-відповіддю від 22.06.2016 № 2-3-11-1/932ВА-01У за підписом уповноваженої особи ПАТ "Фідобанк", позивача було повідомлено, що рішенням Національного банку України від 20.05.2016 № 8 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Фідобанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку.

04.12.2017 позивач звернувся до Національного банку України із зверненням-вимогою, в якому просив: припинити блокування належних Позивачу 4 000 000 грн, які обліковуються на рахунку, що веде ПАТ "Фідобанк"; забезпечити здійснення платежів ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" засобами Національного банку України або шляхом призначення уповноваженої Національним банком належним чином функціонуючої установи/комерційного банку; забезпечити належне ведення рахунку ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" у гривні, включаючи своєчасне виконання платіжних доручень про перерахування належних ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" коштів.

Листом-відповіддю від 29.12.2017 № 20-0004/8736729.12.2017 Національний банк України повідомив позивача, що для врегулювання зазначених позивачем відносин необхідно звернутись безпосередньо до уповноваженої особи ПАТ "Фідобанк".

31.01.2018 позивач звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із Зверненням-вимогою, схожим за змістом до того, яке направлялося Національному банку України.

Листом-відповіддю від 01.03.2018 № 41-4680/805.03.2018 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача, що виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 2413 від 10.11.2016 про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Фідобанк" і ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" визнано кредитором, вимоги включено до 7-ї черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.05.2016 позивач направив ПАТ "Фідобанк" платіжне доручення № 85 про перерахування зі свого рахунку коштів у розмірі 4 000 000,00 грн, яке банк не виконав та не провів операцію за розрахунковим документом. На звернення до відповідачів з вимогою припинити блокувати належні позивачу кошти було отримано відповідь-відмову. Отже позивач вважає таку бездіяльність відповідачів протиправним.

Натомість перший відповідач вказує на те, що Національний банк України відповідно до Закону України "Про Національний банк України" та Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки є економічно незалежними, органам державної влади забороняється впливати на їх керівництво або втручатись в їх діяльність. Крім того, Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями інших банків.

Другий відповідач, зазначив, що на підставі рішення Національного банку України від 20.05.2016 № 8 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Фідобанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку". А відповідно до п.1 ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог кредиторів. Банк перебуває у стані припинення, але запису про його ліквідацію до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців не внесено, спір у справі пов`язаний з діями уповноваженою особи фонду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1068 ЦК України визначено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За приписами ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов`язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Пунктом 8.1. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Разом з тим, як встановлено судом, 20.05.2016 відповідно до рішення Правління Національного банку України № 8 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 783 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ "Фідобанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Згідно із вказаним рішенням розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 20.05.2016 по 19.06.2016, включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 959 від 09.06.2016 продовжено строк тимчасової адміністрації відповідача з 20.06.2016 по 19.07.2016, включно.

19.07.2016 рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1265 на підставі постанови Правління Нацбанку України від 18.07.2016 № 142-рш у банку розпочато процедуру ліквідації, призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку на період з 20.07.2016 по 19.07.2018, включно.

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПУАТ "Фідобанк" з 20.07.2016 до 19.07.2018, включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПУАТ "Фідобанк", визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Коваленку Олександру Володимировичу з 20.07.2016 до 19.07.2018, включно.

За таких обставин, станом на момент звернення позивача до банку з заявою № 265167/24655326 від 04.08.2016 про включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація, а на момент звернення з позовом до суду відкликано ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації.

Спеціальними законами, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність" та Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким врегульована процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пунктом 16 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а згідно з пунктом 6 частини 1 цієї статті, ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Згідно ст. 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку.

До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл.

Статтею 52 наведеного Закону встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості:

1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян;

2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом;

4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;

5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування;

6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано;

7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку;

8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;

9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку;

10) вимоги за субординованим боргом.

Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті.

Частиною 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що, під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Отже, з огляду на зазначене вище, та враховуючи прийняте виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про ліквідацію банку, задоволення вимог кредиторів банку, здійснюється виключно у межах процедури ліквідації відповідача та у порядку, передбаченому Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом, при цьому задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається.

Як вбачається з листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.03.2018 № 41-4680/805.03.2018р., ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" визнано кредитором, вимоги якого включено до 7-ї черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Таким чином, з моменту введення у ПАТ "Фідобанк" процедури тимчасової адміністрації, а в подальшому і ліквідації, у розумінні Закону України "Про банки і банківську діяльність" ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" відноситься до кредиторів банку, задоволення вимог якого можливе виключно у межах процедури ліквідації банку, визначеної статтями 49-52 наведеного закону.

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Можливість Національного банку України втручання у роботу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб регламентована нормами Закону.

Так, згідно ч. 7 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком України та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.

В свою чергу, можливість здійснення заходів щодо подальшого належного обліку інформації про грошові кошти ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" на суму 4 000 000 грн (запис про які відображений на розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 у ПАТ "Фідобанк") на будь-якому іншому поточному банківському рахунку позивача, шляхом передання повноважень з обліку належних ТОВ Фірма "Соледар-Сервіс" безготівкових від ПАТ "Фідобанк" до Філії "КІБ" ПАТ "Креді Агріколь Банк" або шляхом здійснення обліку цих безготівкових коштів Національним банком України не передбачена Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та чинним законодавством України, яке регулює банківську діяльність та обіг грошових коштів в цілому, натомість підстави ототожнювати грошові кошти з цінними паперами, а відтак і поширювати на них за аналогією права чи закону правовий режим цінних паперів, відсутні.

Виконання Національним Банком України в силу ст.ст. 6, 7 Закону України "Про Національний банк України" функцій із забезпечення стабільності грошової одиниці України та монопольного здійснення емісії національної валюти України не передбачає виникнення між НБУ та власниками грошових коштів відносин емітента та власника.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що долучений до матеріалів справи Науково-правовий висновок щодо правової природи коштів на банківському рахунку від 09.08.2021, не може бути прийнятим як належний доказ, оскільки, відповідно до ч.1 ст. 109 ГПК України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду, крім того, підстави позову та питання поставлені позивачем перед автором Висновку, чітко врегульовані чинним законодавством, а саме, Цивільним кодексом України, Законом України "Про національний банк України", Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ін., а відтак відсутні підстави для застосування аналогії права чи закону.

Дослідивши норми чинного законодавства, наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає позовні вимоги у справі № 826/8161/18, недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Згідно із нормою, передбаченою ст. 4 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання, тому безпідставними та необґрунтованими є позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Національного банку, яка нібито полягає у несвоєчасному виконанні платіжних доручень та у незабезпеченні належного ведення рахунку позивача, який було відкрито у ПУАТ "Фідобанк".

Крім того, до функцій Національного банку України, які визначені ст.ст. 6, 7 Закону України "Про Національний банк України" не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком.

Також безпідставними доводами скаржника є твердження про те, що Національний банк повинен передати повноваження з обліку безготівкових коштів від неплатоспроможного банку до іншої установи чи обліковувати їх самотужки, оскільки механізм вчинення таких дій не передбачено чинними законодавством України.

За змістом ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов`язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Даний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому, не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача під час запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 910/9232/14.

Зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду України вказується, що зобов`язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які склалися між сторонами, носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З приводу доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Соледар-Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 826/8161/18 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 826/8161/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 10.08.2022, після виходу суддів із відпусток та у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Суліма В.В.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім