ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2022 р. Справа№ 911/2390/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання: Дерій В.В.

за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання

від прокуратури: Синюк Інна Анатоліївна;

від позивачів: 1. Онищенко Тетяна Олександрівна (самопредставництво);

2. Русаков Сергій Олександрович (самопредставництво);

від відповідача: Бітківський Володимир Михайлович (адвокат);

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 (повний текст складено 25.11.2021)

у справі № 911/2390/18 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Солом`янської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального некомерційного підприємства "Київський міський дитячий діагностичний центр" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка"

про стягнення 100 235,60 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Київська місцева прокуратура №9 в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр" звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка", в якому просила суд стягнути з відповідача на користь Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр" 100235,60 грн заборгованості з орендної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №2558 від 29.11.2017 в частині сплати орендної плати за вказаним правочином.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.03.2019 у справі № 911/2390/18 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр" 90 605,60 грн боргу, стягнуто з відповідача на користь Прокуратури міста Києва 1592,72 грн судового збору, в іншій частині в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2019 у справі № 911/2390/18 заяву відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 38 350,00 грн задоволено частково, стягнуто з Київської місцевої прокуратури №9, Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр" на користь відповідача по 1228,14 грн відповідно, в іншій частині у задоволенні заяви відповідача відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №911/2390/18 рішення Господарського суду Київської області від 11.03.2019 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 рішення Господарського суду Київської області від 11.03.2019, додаткове рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №911/2390/18 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на користь Комунального некомерційного підприємства "Київський міський дитячий діагностичний центр" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 90 605,60 грн боргу. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на користь Київської міської прокуратури 7 167,24 грн, з яких 1 592,72 грн судового збору за подання позову, 2 389,08 грн за подання апеляційної скарги та 3 185,44 грн судового збору за подання касаційної скарги. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на користь Комунального некомерційного підприємства "Київський міський дитячий діагностичний центр" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації 3 185,44 грн судового збору за подання касаційної скарги. Судові витрати по сплаті судового збору понесені Товариством з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" залишено за відповідачем.

Рішення мотивовано тим, що суд вважає, що прокурором дотримано визначений ст.23 Закону України "Про прокуратуру" порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі позивачів. Акт прийому-передачі спірного приміщення у користування від 29.11.2017 був підписаний між сторонами договору без зауважень та заперечень. В матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідачем позивачів про неможливість використання орендованого майна. Акт щодо неможливості використання орендованого майна між орендарем та підприємством-балансоутримувачем у відповідності до п.3.8 договору не складався. Жодних доказів того, що відповідач не міг використовувати орендоване майно в силу обставин, які від нього не залежали, суду не надано. Посилання відповідача на акт повернення майна з оренди від 01.03.2018, і наявність в цьому акті напису про те, що об`єкт оренди не було фактично передано в оренду, суд розцінює критично, адже в іншому акті від 29.11.2017 сторони засвідчили протилежне. Протягом дії договору жодних претензій щодо не передання об`єкта оренди в користування відповідач не висував, висловлювався виключно щодо неможливості своєчасної сплати орендних платежів з огляду на власне податкове навантаження (гарантійний лист від 20.03.2018 №1920). За таких обставин, підстави звільнення відповідача від обов`язку зі сплати орендної плати за користування комунальним майном відсутні. У наданому до позовної заяви розрахунку зазначено, що загальний розмір заборгованості відповідача становить 100235,60 грн. До складу заборгованості включено: 1626,05 грн орендної плати разом з ПДВ за 29.-30.11.2017; 29178,83 грн з ПДВ за грудень 2017 року, 29617,34 грн з ПДВ за січень 2018 року, 29883,38 грн з ПДВ за лютий 2018 року. Разом по цим періодам - 90605,60 грн. Розрахунок заборгованості в цій частині здійснений вірно, у повній відповідності до умов укладеного між позивачами та відповідачем договору. До складу суми заборгованості, заявленої до стягнення, прокурором включено 9630,00 грн ПДВ, які, як пояснили прокурор і позивач-2, були нараховані на авансовий платіж, що підлягав сплаті відповідачем згідно п.3.10 договору, та задекларовані позивачем-2 у складі податкових зобов`язань з ПДВ у відповідний звітний період. Проте, правомірність формування сторонами податкових зобов`язань з ПДВ та визначення розміру таких зобов`язань виходить за межі компетенції господарського суду. На переконання суду, питання щодо компенсації цієї суми ПДВ має вирішуватися сторонами у визначеному податковим законодавством порядку, а не шляхом стягнення з відповідача такої суми в рамках господарської справи. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З відповідача на користь позивача-2 підлягає стягненню 90605,60 грн орендної плати за користування комунальним майном. В іншій частині позову - а саме стосовно стягнення з відповідача 9630,00 грн ПДВ на користь позивача-2 суд відмовляє. Спір виник виключно внаслідок неправильних дій відповідача, який ухилився від виконання власних зобов`язань за договором оренди. Тому витрати по сплаті судового збору, понесені відповідачем в ході розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій, покладаються на відповідача. Судові витрати прокурора та позивача-2 по сплаті судового збору за подання позову, а також в ході апеляційного та касаційного провадження в цій справі, суд розподіляє пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти дану апеляційну скаргу та відкрити апеляційне провадження; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 911/2390/18; прийняти нове рішення, яким залишити без розгляду позов Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" про стягнення заборгованості з орендної плати; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, судом першої інстанції, всупереч постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 не залишено позов без розгляду, оскільки, прокурором не долучено до матеріалів справи доказів отримання позивачами повідомлень про звернення до суду, самостійно перевірити відповідачу дати отримання поштових відправлень, якими направлялися повідомлення про звернення до суду не є можливим через відсутність зареєстрованих поштових відправлень в системі АТ "Укрпошта" (станом на 29.07.2021 - дату подання клопотання про залишення позову без розгляду).

Також скаржник вказує на те, що позовну заяву підписано прокурором 25.10.2018, тобто на наступний день, після направлення відповідного повідомлення про звернення до суду, а уповноваженим органом на захист інтересів держави - Департаментом комунальної власності міста Києва, отримано таке повідомлення 26.10.2018, тобто, після звернення прокурора до суду.

На думку скаржника, прокуратурою не дотримано порядку повідомлення першого позивача, передбаченого ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки прокурором не надана можливість у розумні строки першому позивачу відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки, вчинення дій для виправлення ситуації, наприклад самостійного подання позову до суду, натомість прокурор подав позовну заяву, датовану та підписану прокурором 25.10.2018, тобто на наступний день після відправлення першому позивача повідомлення в порядку п. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", натомість, першим позивачем отримано повідомлення прокурора після звернення прокурора до суду.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції, без урахування позицій Великої Палати Верховного Суду, не надано оцінки бездіяльності першого позивача, враховуючи те, що для підтвердження судом підстав для представництва інтересів прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Натомість, як вказує скаржник, у відповідь на адвокатський запит № 165 адвокатом Бітківським В.М. отримано від першого позивача лист № 062/05-21-4082 від 29.06.2021, зі змісту якого вбачається, що Київською місцевою прокуратурою № 9 посадові (службові) особи департаменту комунальної власності м. Києва до відповідальності за нездійснення заходів, пов`язаних із стягненням з ТОВ "Компанія "Адоніс" заборгованості з орендної плати за договором № 2558 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.11.2017, не притягувались.

Скаржник вказує на те, що станом на день звернення до суду, спливло лише 7 місяців позовної давності, та у першого позивача було ще 2 роки та 5 місяців для того, щоб самостійно звернутись з аналогічним позовом до суду, інтереси держави у даних спірних правовідносинах не потребували негайного захисту, прокурор із позовом звернувся передчасно, не надавши при цьому компетентному органу - першому позивачу самостійно захищати інтереси держави.

Скаржник зазначає, що прокурору достатньо дотримуватися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності, проте, зазначений "розумний строк" не почав свій перебіг, оскільки повідомлення отримано уповноваженим органом після звернення прокурора до суду.

На думку скаржника, судом першої інстанції не надано оцінки доводам відповідача про те, що прокурором під час подання позовної заяви порушено принцип територіальності, оскільки мала право звернутись до суду із позовом не Київська місцева прокуратура № 9, а Київська місцева прокуратура № 2 або № 10.

Скаржник вказує на те, що між позивачами та відповідачем 01.03.2018 було підписано акт приймання-передачі нерухомого майна до договору, у абзаці 3 якого вказано, що об`єкт оренди орендар передає у зв`язку із тим, що останній фактично не був переданий в оренду та у зв`язку із розірванням договору. Саме у зв`язку із фактичним не передаванням об`єкта оренди і було розірвано договір, а сам об`єкт оренди фактично перебував у розпорядженні другого позивача, саме тому, відповідач звільняється від обов`язку сплати за договором на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України, оскільки приміщення не могло бути використане відповідачем, через обставини, за які останній не відповідає.

На думку скаржника, судом першої інстанції безпідставно не відшкодовано судові витрати відповідача по сплаті судового збору, оскільки відповідач категорично не погоджується із тим, що у даній справі мають місце неправильні дії останнього, зазначене у рішенні не обґрунтовано належним чином, на переконання відповідача у даній справі мають місце неправильні дії інших учасників справи, а саме: у рішенні відсутнє обґрунтування у чому полягає неправильність дій відповідача; до відповідача пред`являлись вимоги про повернення орендних коштів не орендарем, а балансоутримувачем; самі вимоги про відшкодування орендної плати були значно завищеними, ніж фактично стягнені рішенням суду, що може свідчити про неправильність дій другого позивача по відношенню до відповідача. Більш того, прокурор обґрунтовує позовну заяву бездіяльністю першого позивача, що може свідчити про неправильність дій останнього.

Також скаржник у апеляційній скарзі наголошує на тому, що останній несе судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу) у зв`язку із розглядом даної справи у Північному апеляційному господарському суді, про що заявляються відповідні вимоги, тому відповідач вбачає необхідність подання доказів понесення судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), які відповідач сплатив, або має сплатити у зв`язку із розглядом даної справи у суді апеляційної інстанції протягом п`яти днів, після ухвалення рішення у даній справі у суді апеляційної інстанції.

Скаржник звертає увагу на те, що листами другий позивач вимагав компенсувати наступні суми: 162 326,72 грн (лист-попередження № 3/114/1 від 07.03.2018); 162 326,72 грн (лист № 3/149 від 03.04.2018); 114 176,72 грн (лист № 3/214 від 14.05.2018), більш того, прокурором у позовній заяві, заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачів 100 235,60 грн, які задоволено частково та стягнуто - 90 605,60 грн боргу, тобто сума яка підлягає стягненню, відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021, у справі № 911/2390/18 майже в половину менша, ніж сума, яка заявлялась в листах попередженнях, що свідчить про необґрунтовані вимоги другого позивача та прокурора про стягнення з відповідача спірних коштів, та у даному випадку немає неправильних дій відповідача.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу вказала на те, що підстави представництва прокуратурою інтересів держави у даній справі обґрунтовувались у позовній заяві, додатково у поясненнях від 29.11.2018, відповіді на відзив від 22.01.2019 та поясненнях від 21.09.2021. Крім того, прокурором долучено до позовної заяви листування з уповноваженими органами у спірних правовідносинах, які підтверджують, що Департамент комунальної власності м. Києва та Київський міський дитячий діагностичний центр знали про порушення інтересів держави з боку відповідача з 01.03.2018, мали повноваження щодо їх захисту, проте, з позовом з метою захисту порушених інтересів держави так і не звернулись.

Законодавець надає право прокурору на звернення з позовом до суду у разі очевидної бездіяльності органу, незалежно від притягнення до відповідальності його посадових осіб. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язок прокурора з`ясовувати причини, з яких відповідний орган самостійно не здійснює захист інтересів держави у разі, якщо бездіяльність цього органу у повній мірі підтверджується матеріалами справи.

На думку прокуратури, у даному випадку виникла необхідність невідкладного захисту, оскільки має місце ухиляння від сплати заборгованості за користування нерухомим комунальним майном, внаслідок чого не отримано кошти за передане в оренду державне майно, тобто, фактично нівелюється суть оренди, яка полягає у передачі майна орендарю у користування за плату на певний строк. У свою чергу, кошти, які повинні надходити від передачі в оренду нерухомого майна, могли бути використані на розвиток дитячого діагностичного центру та для реалізації функцій з надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги дитячому населенню міста Києва, що беззаперечно становить державний інтерес.

Також прокуратура вказує на те, що листами від 24.10.2018, відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура повідомила Департамент комунальної власності м. Києва та Київський міський дитячий діагностичний центр про вирішення питання щодо вжиття представницьких заходів шляхом пред`явлення відповідного позову.

Акт щодо неможливості використання орендованого майна між орендарем та підприємством-балансоутримувачем відповідно до п. 3.8 договору не складався. Жодних доказів того, що відповідач не міг використовувати орендоване майно в силу обставин, які від нього не залежати, не надано. Відповідачем не лише не повідомлено, які саме непереборні обставини на його думку були, а й протягом трьох місяців з моменту підписання акту приймання приміщення від 27.11.2017 жодного разу не повідомляв позивачів про неможливість використання орендованого приміщення та не надав доказів того, що своєчасно попередив орендодавця та/чи балансоутримувача про таку неможливість, отже не доведено належними доказами обставини, які зумовили неможливість використовувати орендоване приміщення за цільовим призначенням саме поза волею відповідача (аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 910/8413/17). Натомість акт прийому-передачі нерухомого майна від 29.11.2017, підписані орендарем без будь-яких зауважень щодо стану орендованого майна, та зміст абз. 2 акту, де зафіксовано стан майна, переданого в оренду, безумовно свідчать про те, що стан орендованих приміщень цілком задовольняв та забезпечував можливість ведення товариством підприємницької діяльності, а протягом дії договору жодних претензій щодо не передання об`єкта оренди в користування відповідач не висував, висловлювався виключно щодо неможливості своєчасної сплати орендних платежів з огляду на власне податкове навантаження (гарантійний лист від 20.03.2018 № 1920).

Прокуратура зазначає про те, що передбачених законом підстав для стягнення з позивачів понесених відповідачем витрат у справі не встановлено.

Узагальнені доводи відповіді на відзив

Відповідач не погоджується із викладеним (заперечує викладене) у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки зі змісту листа від 21.09.2018 вбачається, що останній є запитом про надання інформації та документів, тому слід дійти до висновку про те, що прокуратурою вивчалося можливе порушення інтересів держави, проте, отримавши 11.10.2018 від першого позивача листа, прокуратурі стало остаточно відмово, що інтереси держави порушуються, тому саме 11.10.2018 слід вважати днем, коли Київській місцевій прокуратурі № 9 стало відомо про порушення інтересів держави - оскільки остання отримала відповідні документи по оренді, які запитувались, а також інформацію про вжиття відповідних заходів.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2021 справу № 911/2390/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Сулім В.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 911/2390/18. Призначено справу № 911/2390/18 до розгляду у судовому засіданні 20.01.2022.

Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 отримано учасниками справи, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштового відправлення (рекомендованого).

На підставі ст. 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2022 оголошено перерву у розгляді справи №911/2390/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 до 17.02.2022.

Судове засідання у справі № 911/2390/18, призначене на 17.02.2022, не відбулось, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Гаврилюка О.М.

З 18.02.2022 головуючий суддя Гаврилюк О.М. приступив до роботи, а відтак ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2022 розгляд справи № 911/2390/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 призначити на 31.03.2022.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

У зв`язку із викладеним, судове засідання у справі № 911/2390/18, призначене на 31.03.2022, не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 на 30.06.2022.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, перебування суддів у відпустках, тимчасову непрацездатністю судді Гаврилюка О.М., введення воєнного стану в Україні, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 911/2390/18 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представники прокуратури та позивачів у судовому засіданні 30.06.2022 заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 911/2390/18 залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 30.06.2022 просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 911/2390/18, прийняти нове рішення, яким залишити без розгляду позов Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" про стягнення заборгованості з орендної плати та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

29.11.2017 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як орендодавцем, Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Адоніс" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка"), як орендарем, та Амбулаторно-поліклінічним закладом "Київський міський дитячий діагностичний центр" (правонаступником якого є Комунальне некомерційне підприємство "Київський міський дитячий діагностичний центр" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як балансоутримувачем, укладено договір №2558 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (надалі - договір), відповідно до умов якого орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 02.11.2017 №68 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі-об`єкт), яке знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Урлівська, буд.13, загальною площею 152,90 кв.м для розміщення закладу охорони здоров`я (п.1.1).

Пунктом 2.4 договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування об`єктом у термін, указаний у цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі об`єкта.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280, і становить без ПДВ: 157,46 грн за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку травень 2017 року 24075,00 грн (п.3.1 договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п.3.2 договору).

У разі користування об`єктом оренди протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з Методикою розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування (п.3.3 договору).

Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду та в інших випадках, передбачених законодавством України (п.3.4 договору).

Додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та в порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою (п.3.5 договору).

Орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства - балансоутримувача, починаючи з дати підписання акту приймання-передачі (п.3.6 договору).

Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15-го числа поточного місяця (п.3.7 договору).

У разі якщо орендар не може використовувати орендоване майно у зв`язку з необхідністю проведення ремонтних робіт, за його клопотанням рішенням орендодавця на підставі рішення постійної комісії Київської міської ради з питань власності на період виконання ремонтних робіт, орендна плата може бути зменшена на 50 відсотків для об`єктів площею до 150 кв.м на строк не більше 3 місяців, а для об`єктів площею більше 150 кв.м на строк 6 місяців.

Інформація щодо неможливості використовування орендованого майна підтверджується відповідним актом, складеним орендарем та підприємством - балансоутримувачем.

Передбачена цим пунктом зменшена орендна плата може бути встановлена один раз протягом строку дії цього договору (п.3.8 договору).

Зобов`язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечується у вигляді авансової орендної плати в розмірі не менше ніж орендна плата за два місяці. Орендар сплачує авансовий платіж протягом 10 календарних днів з дати підписання договору. Підприємство - балансоутримувач зараховує авансовий платіж як орендну плату за останні два місяці строку дії договору оренди. Індексація орендної плати в цьому випадку проводиться відповідно до Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (п. 3.10 договору).

Надміру сплачена сума орендної плати підлягає в установленому порядку заліку в рахунок майбутніх платежів, а у разі неможливості такого заліку у зв`язку з припиненням орендних відносин, поверненню орендарю (п.3.11 договору).

У разі припинення (розірвання) цього договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення об`єкту за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії цього договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, підприємству - балансоутримувачу (п.3.12 договору).

Цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 29.11.2017 до 27.11.2020 (п.9.1 договору).

На виконання умов укладеного між сторонами договору, 29.11.2017 між орендодавцем, орендарем та підприємством - балансоутримувачем складено акт приймання-передачі нерухомого майна, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування згідно договору приміщення 1 поверху загальною площею 152,90 кв.м, що перебуває на балансі Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр", розташованого за адресою: м.Київ, вул.Урлівська, буд.13, скріплений підписами уповноважених представників сторін та печатками господарюючих суб`єктів.

01.03.2018 між орендодавцем, орендарем та підприємством-балансоутримувачем складено акт приймання-передачі нерухомого майна, згідно якого у зв`язку із розірванням договору орендар передав, а орендодавець прийняв спірний об`єкт оренди, зокрема приміщення 1 поверху загальною площею 152,90 кв.м, що перебуває на балансі Амбулаторно-поліклінічного закладу "Київський міський дитячий діагностичний центр", розташованого за адресою: м.Київ, вул.Урлівська, буд.13.

З метою досудового врегулювання спору, позивач-2 звертався до відповідача із листом-попередженням №3/114/1 від 07.03.2018 з вимогою про сплату заборгованості за спірним договором.

У відповідь на вказаний лист, відповідачем було надіслано позивачу-2 гарантійний лист за вих. №1920 від 20.03.2018 за змістом якого орендар зобов`язувався до 30.04.2018 погасити заборгованість зі сплати орендної плати за договором на суму 162326,72 грн.

Листом № 3/149 від 03.04.2018 позивач-2, у зв`язку з наявною непогашеною заборгованістю орендаря за договором, просив відповідача з`явитися в десятиденний строк з дня отримання даного листа для підписання акту приймання-передачі приміщення (п.3.12 договору) та узгодження графіку погашення заборгованості.

Листом № 3/214 від 14.05.2018 позивач-2, у зв`язку з розірванням договору, враховуючи наявну суму заборгованості без врахування авансової орендної плати за два місяці, просив відповідача повідомити про причини несплати боргу, зважаючи на сплив гарантійного терміну згідно листа останнього та з`явитися для підписання акту звірки з урахуванням перерахунку станом на 01.03.2018, внаслідок чого заборгованість складає 100 235,60 грн без ПДВ.

Спір у справі виник у зв`язку з неналежним, за твердженнями прокурора та позивачів, виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати платежів за договором, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати в сумі 100 235,60 грн за період оренди з 29.11.2017 по 28.02.2018.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Частиною 2 ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Частиною 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно з ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15.10.2019 у справі №903/129/18 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Як зазначає прокурор, підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що позивачами вжито недостатніх заходів для стягнення заборгованості за користування комунальним майном протягом тривалого часу та не вжито жодних заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом, що призводить до порушення майнових прав територіальної громади, а позивач-1 - Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради, будучи наділеним повноваженнями щодо контролю за ефективним та цільовим використанням коштів місцевого бюджету, жодних заходів щодо стягнення з відповідача грошових коштів, не вжив, що, на думку прокурора, свідчить про неналежне виконання позивачем-1 своїх повноважень.

Прокурор, у порядку ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", повідомив позивачів про намір звернутися до суду з цим позовом в інтересах держави в особі позивачів (повідомлення №(10-59) 9512 вих-18 від 24.10.2018 та №(10-59) 9511 вих-18 від 24.10.2018, що містяться в матеріалах справи).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що прокурором дотримано визначений ст.23 Закону України "Про прокуратуру" порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі позивачів.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ) (ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Частинами 1 та 4 статті 286 ГК України визначено що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріалами справи (акт приймання-передачі від 29.11.2017) підтверджується факт передачі орендодавцем в оренду майна, що є об`єктом оренди за договором.

Порядок сплати орендної плати та інших платежів за договором сторони визначили у розділі 3 договору.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України, враховуючи приписи п.3.7 договору відповідач повинен був сплачувати орендну плату щомісячно не пізніше 15-го числа поточного місяця.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач, підписавши акт приймання-передачі об`єкту оренди від 29.11.2017, неналежним чином та не в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання в частині внесення орендних платежів, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за договором за період оренди 29.11.2017 - 28.02.2018 у розмірі 90 605,60 грн.

При цьому, доводи відповідача про те, що він був позбавлений можливості використовувати спірне приміщення, а тому на підставі ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, суд відхиляє як безпідставні.

Підставою звільнення орендаря від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Акт прийому-передачі спірного приміщення у користування від 29.11.2017 підписаний між сторонами договору без зауважень та заперечень. В матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідачем позивачів про неможливість використання орендованого майна. Акт щодо неможливості використання орендованого майна між орендарем та підприємством-балансоутримувачем у відповідності до п.3.8 договору не складався. Жодних доказів того, що відповідач не міг використовувати орендоване майно в силу обставин, які від нього не залежали, суду не надано. Посилання відповідача на акт повернення майна з оренди від 01.03.2018, і наявність в цьому акті напису про те, що об`єкт оренди не було фактично передано в оренду, суд розцінює критично, адже в іншому акті від 29.11.2017 сторони засвідчили протилежне. Протягом дії договору жодних претензій щодо не передання об`єкта оренди в користування відповідач не висував, висловлювався виключно щодо неможливості своєчасної сплати орендних платежів з огляду на власне податкове навантаження (гарантійний лист від 20.03.2018 №1920).

За таких обставин, підстави звільнення відповідача від обов`язку зі сплати орендної плати за користування комунальним майном відсутні.

У наданому до позовної заяви розрахунку зазначено, що загальний розмір заборгованості відповідача становить 100235,60 грн. До складу заборгованості включено: 1626,05 грн орендної плати разом з ПДВ за 29.-30.11.2017 року; 29178,83 грн з ПДВ за грудень 2017 року, 29617,34 грн з ПДВ за січень 2018 року, 29883,38 грн з ПДВ за лютий 2018 року. Разом по цим періодам - 90 605,60 грн. Розрахунок заборгованості в цій частині здійснений вірно, у повній відповідності до умов укладеного між позивачами та відповідачем договору.

Крім цього, до складу суми заборгованості, заявленої до стягнення, прокурором включено 9630,00 грн ПДВ, які, за поясненнями прокуратури та позивачів, були нараховані на авансовий платіж, що підлягав сплаті відповідачем згідно п.3.10 договору, та задекларовані позивачем-2 у складі податкових зобов`язань з ПДВ у відповідний звітний період.

Натомість колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що правомірність формування сторонами податкових зобов`язань з ПДВ та визначення розміру таких зобов`язань виходить за межі компетенції господарського суду. Питання щодо компенсації цієї суми ПДВ має вирішуватися сторонами у визначеному податковим законодавством порядку, а не шляхом стягнення з відповідача такої суми в рамках господарської справи.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з повної оплати за укладеним сторонами договором оренди та факту наявності заборгованості у розмірі 90 605,60 грн, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 90 605,60 грн, доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що спір виник виключно внаслідок неправильних дій відповідача, який ухилився від виконання власних зобов`язань за договором оренди. Тому витрати по сплаті судового збору, понесені відповідачем в ході розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій, покладаються на відповідача. Судові витрати прокурора та другого позивача зі сплати судового збору за подання позову, а також в ході апеляційного та касаційного провадження в цій справі, розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Так, на момент підписання тристороннього акту про повернення майна від 01.03.2018 товариство мало заборгованість з 29.11.2017, що підтверджує можливість знати про наявність заборгованості та порушених прав.

На лист прокуратури від 21.09.2018 (зі спливом 6 місяців від 01.03.2018) Департамент комунальної власності м. Києва (відповідь від 03.10.2018), незважаючи не тривале невиконання товариством свого обов`язку зі сплати, повідомило про наявність заборгованості та зазначив, що вважає доцільним звернення до суду саме балансоутримувачем, таким чином, самоусунувся від вжиття заходів реагування у судовому порядку, переклавши вказаний обов`язок на балансоутримувача.

При цьому, балансоутримувач - Київський міський дитячий діагностичний центр (відповідь від 10.10.2018), обмежився направленням на адресу товариства листів від 07.03.2018, від 03.04.2018, від 14.05.2018, заходи реагування про стягнення у судовому порядку заборгованості також не вживались з причин відсутності фінансування та штатного юриста, тобто теж самоусунувся від вжиття заходів реагування в судовому порядку.

Таким чином, уповноважені органи були обізнані з фактом порушення ще з березня 2018р., мали можливість та були зобов`язані у розумний строк відреагувати на порушення, однак, відповідні заходи не вжили, заборгованість в судовому порядку не стягувалася.

Натомість, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 вказано про те, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк (п. 77 постанови). Розумність строку визначається судом з урахуванням, зокрема, таких чинників: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Сам факт не звернення до суду уповноважених органів з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити, свідчить про те, що вказані органи не виконують свої повноваження щодо захисту порушеного права, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вказує на те, що господарсько-правовий спір між компетентними органами, в особі яких позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачами не є спором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб у протиправній бездіяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, у постановах Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/1673/19, від 10.12.2020 у справі № 912/429/19.

Тобто, законодавець надає право прокурору на звернення з позовом до суду у разі очевидної бездіяльності органу, незалежно від притягнення до відповідальності його посадових осіб.

Крім того, листами від 24.10.2018, відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура лише повідомила Департамент комунальної власності м. Києва та Київський міський дитячий діагностичний центр про вирішення питання щодо вжиття представницьких заходів шляхом пред`явлення відповідного позову.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що акт щодо неможливості використання орендованого майна, відповідно до п. 3.8 договору, не складався. Жодних доказів того, що відповідач не міг використовувати орендоване майно в силу обставин, які від нього не залежати, не надано.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вказує на те, що спір у даній справі виник виключно внаслідок неправильних дій відповідача, який ухилився від виконання власних зобов`язань за договором оренди, які призвели до порушення права другого позивача, тому судові витрати, понесені відповідачем в ході розгляду справи повинні бути покладені саме на відповідача. Стягнення з позивачів компенсації понесених відповідачем витрат, не є можливим, оскільки не встановлено необґрунтованості їх дій.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 911/2390/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 911/2390/18 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 911/2390/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Медичний центр імені академіка Юрія Прокоповича Спіженка" (апелянта).

4. Справу № 911/2390/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 10.08.2022, після виходу суддів із відпусток та у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Суліма В.В.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич