УХВАЛА

м. Київ

11.08.2022Справа № 910/6868/22

Суддя Привалов А.І., розглянувши

заяву Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз»

до Товариство з обмеженою відповідальністю «Сєвєродонецький асфальтобетонний завод»

про видачу судового наказу

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» (далі - заявник) звернулося до Господарського суду міста Києва з заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сєвєродонецький асфальтобетонний завод» 153 118,56 грн заборгованості за Договором № 44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020.

Заява обґрунтована тим, що боржник в порушення взятих на себе зобов`язань за договором не здійснив оплату наданих у період з січня по червень 2022 року послуги, у зв`язку з чим просить стягнути борг у розмірі 135 588,61 грн, а також нараховані за прострочення виконання зобов`язань інфляційні втрати в розмірі 6 295,04 грн, 3% річних у розмірі 888,46 грн та пеню у розмірі 10 346,45 грн.

Розглянувши подану заявником заяву та додані до неї документи, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу з огляду на слідуюче.

Господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, наказного провадження (частини 1, 2, 4 статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)).

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ ГПК України.

Так, статтею 147 ГПК України унормовано, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Відповідно до ст. 148 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 150 ГПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.

У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Так, суд звертає увагу заявника на положення ч. 2 ст. 12 ГПК України, відповідно до яких наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні. Разом із тим лише той факт, що договірні зобов`язання не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.

Отже, заявник, звертаючись із заявою про видачу судового наказу, повинен в тому числі подати документи, що свідчать про безспірність його вимог.

Так, в обґрунтування поданої заяви Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» посилається на порушення боржником зобов`язань за Договором №44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020 щодо оплати наданих у період з січня по червень 2022 року послуг, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 135 588,61грн.

На підтвердження надання послуг за Договором № 44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020 та існування у боржника заборгованості до заяви додані: копії Договору №44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020 та заява-приєднання № 44-ПР до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим); типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498; копії актів надання послуг № 0УВІ-004209 від 31.01.2022, № 0УВІ-007217 від 28.02.2022, № 0УВІ-013896 від 31.03.2022, № 0УВІ-018087 від 30.04.2022, № 0УВІ-022105 від 31.05.2022, № 0УВІ-024652 від 30.06.2022; копія претензії № 50.10./306 від 14.06.2022 з доказами її надіслання на адресу боржника.

Як встановлено судом, акти надання послуг № 0УВІ-007217 від 28.02.2022, № 0УВІ-013896 від 31.03.2022, № 0УВІ-018087 від 30.04.2022, № 0УВІ-022105 від 31.05.2022, № 0УВІ-024652 від 30.06.2022, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, підписані тільки зі сторони заявника.

Умовами розділу 6 Договору № 44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020 визначено, що оплата вартості послуг Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем (п. 6.1. договору).

Тариф, встановлений згідно з п. 6.1. цього розділу є обов`язковим для сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення.

До встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу, виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта споживача відповідно до Кодексу газорозподільних систем, оплата послуг здійснюється за тарифами, встановленими Регулятором для Оператора ГРМ за фізичний обсяг розподілу природного газу (п. 6.2. договору).

При цьому, п. 6.6. договору визначено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється споживачем, який не є побутовим на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунку Оператора ГРМ. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Отже, виходячи з умов Договору № 44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020, в якому на відміну від класичних господарських договорів, де вказується вартість (ціна) товару (робіт чи послуг), як істотна умова договору, ціна вартості послуги з розподілу природного газу є розрахунковою величиною, яка розраховується заявником самостійно з урахуванням державного регулювання, а відтак така сума є оспорюваною.

Також, умовами Договору № 44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020 передбачено попередню оплату з урахуванням виставленого Оператором ГРМ. Доказів виставлення боржнику рахунків на оплату згідно з умовами договору до заяви не додано.

Водночас, умовами договору не визначено порядок та строки підписання/не підписання учасниками договору актів наданих послуг.

Крім того, судом встановлено, що за доданими до заяви актами надання послуг № 0УВІ-004209 від 31.01.2022, № 0УВІ-007217 від 28.02.2022, № 0УВІ-013896 від 31.03.2022, № 0УВІ-018087 від 30.04.2022, № 0УВІ-022105 від 31.05.2022, № 0УВІ-024652 від 30.06.2022 надано послуг на загальну суму 146 935,02 грн. Проте, заяву про видачу судового наказу подану на іншу суму боргу в розмірі 135 588,61 грн.

Таким чином, враховуючи умови укладеного між сторонами Договору № 44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020 та додані до заяви докази, суд дійшов висновку, що заявником не доведено безспірність вимог до боржника, а також не додано всіх документів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Частиною першою 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суддя відмовляє у видачі судового наказу якщо: заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього кодексу (п. 1); із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу (п. 8).

Крім того, Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» заявлено вимоги щодо стягнення з боржника інфляційних втрат у розмірі 6 295,04 грн, 3% річних - 888,46 грн , пені у розмірі 10 346,45 грн, що не відповідають приписам ст.148 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є заборгованістю за своєю правовою природою.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а становлять особливий додатковий компенсаційний вид відповідальності.

Крім того, за приписами ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України).

Таким чином, судом встановлено, що у заяві про видачу судового наказу містяться вимоги про стягнення пені, 3% річних та втрат від інфляції, які за своєю правовою природою не є вимогами про стягнення грошової заборгованості за Договором та не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Суд звертає увагу заявника, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, невідповідність вимогам статті 148 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 12, 147, 148, 150, 152, 153, 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сєвєродонецький асфальтобетонний завод» 153 118,56 грн заборгованості за Договором № 44П-Р про розподіл природного газу від 06.04.2020.

2. Згідно ч. 2 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею - 11.08.2022 та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.І. Привалов