ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року Справа № 918/924/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Олійник Т.М.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Бірука О.В., адвоката, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 01.08.2022 серія ВН №1122009

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 20.04.22 суддею Пашкевич І.О. у м.Рівному, повний текст складено 29.04.22 та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 17.05.22 суддею Пашкевич І.О. у м.Рівному, повний текст складено 23.05.22 у справі № 918/924/21

за позовом фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни

до фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни

про стягнення 405 372,62 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року фізична особа-підприємець Хутка Наталія Анатоліївна звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни у якій позивач, посилаючись на статті 11, 525, 526, 530, 548, 610, 629, 763, 764 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 199 Господарського кодексу України, просив стягнути з відповідача 339536,04 грн заборгованості, з яких: 282 221,46 грн заборгованість по орендній платі, 12 367,79 пені, 30 564,88 грн проценти за користування коштами та 14 381,91 грн інфляційні нарахування.

В обґрунтування позовних вимог фізична особа-підприємець Хутка Наталія Анатоліївна посилається на невиконання фізичною особою-підприємцем Сергійчук Ольгою Валеріївною взятих на себе зобов`язань за Договором оренди нежитлового приміщення від 15.06.2017, укладеного між позивачем та відповідачем, в частині повного та своєчасного виконання зобов`язань з оплати орендних платежів починаючи з червня 2018 року до моменту подання позову.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.04.2022 у справі №918/924/21 позов Фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни до фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни про стягнення 405 372,62 грн задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни на користь фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни 323 669 грн 46 коп. основного боргу, 5 616 грн 87 коп. пені, 38 652 грн 07 коп. 15% річних, 17 671 грн 44 коп. інфляційних втрат та 5 784 грн 15 коп. судового збору.

У задоволенні позову про стягнення з фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни 15 097,91 грн пені та 4 664,87 грн 15% річних відмовлено.

В обґрунтування рішення суд з посиланням на ст.ст. 11, 15, 16, 203, 204, 205, 215, 237, 238, 241, 525, 530, 627, 628, 759, 760, 762, 793 ЦК України, ст.ст. 174, 181, 193, 202, 283 ГК України, постанови Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/11079/17, від 02.04.2019 у справі №904/2178/18, від 19.06.2019 у справі №904/9795/16, від 01.10.2019 у справі №910/8287/18, докази наявні в матеріалах справи вказав, що матеріалами справи підтверджено вчинення ФОП Сергійчук О.В. дій, які свідчать про виконання цього договору оренди та його схвалення. А тому суд врахувавши принцип змагальності сторін вважає, що позивачем надані більш вірогідні докази обставин існування протягом 2017-2021 років орендних правовідносин між позивачем та відповідачем щодо нерухомого майна, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, аніж твердження відповідачки, що нею не підписувався Договір оренди б/н від 15.06.2017 з додатками та його підроблення. За наведеного, суд зазначив, що відповідачка доказів, які підтверджують оплату нею заборгованості перед позивачем з орендної плати з червня 2019 (початок виникнення заборгованості з орендної плати) по жовтень 2021 року в загальному розмірі 323 669,46 грн суду не надала, доводів позивачки не спростувала, обставин які б виключили можливість задовольнити позовні вимоги суду не надала. Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимога позивачки про стягнення з відповідачки заборгованості по орендній платі у загальному розмірі 323 669,46 грн є обґрунтованою, та такою, що підлягає до задоволення.

Крім того, з посиланням на ст.ст. 216, 217, 230, 232 ГК України, ст. 625 ЦК України, розрахунки позивача, суд першої інстанції здійснивши перерахунок заявлених до стягнення пені, 15% річних та інфляційних прийшов до висновку про їх часткове задоволення у розмірі 5 616,87 грн пені, 38 625,07 грн 15% річних, 17 671,44 грн інфляційних.

Не погодившись із винесеним рішенням, скаржник звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення від 20.04.2022 Господарського суду Рівненської області по справі №918/924/21. Ухвалити нове рішення по справі №918/924/21, яким відмовити у задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни до фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Вікторівни про стягнення 405 375, 62 грн.

Вказує, що договір оренди нежитлового приміщення від 15.06.2017 вона з позивачем не укладала та не підписувала, про його існування дізналася в квітні 2021 року під час отримання претензії, а тому вважає, що в неї не виникло жодних господарських зобов`язань перед позивачем на виконання умов вказаного договору. На підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції заявляла клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, проте вважає, що судом було безпідставно відмовлено в її призначенні.

Крім того, додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області заяву фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни на користь фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни 23 781 (двадцять три тисячі сімсот вісімдесят одну) грн 20 коп. витрат на професійну правничу допомогу. У решті вимог заяви відмовлено.

В обґрунтування додаткового рішення, суд з посиланням на ст.ст. 123, 124, 126, 129, 244 ГПК України, докази наявні в матеріалах справи, вказав, що матеріали справи не містять заяв чи клопотань про зменшення суми судових витрат, суд прийшов до висновку про те, що розмір витрат заявлений позивачем на оплату послуг адвоката співмірний зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а також ціною позову. Разом з тим, у зв`язку із частковим задоволенням позову суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 23 781,00 грн.

Не погодившись із винесеним додатковим рішенням, скаржник звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати додаткове рішення від 17.05.2022 року Господарського суду Рівненської області по справі №918/924/21.

В обґрунтування вказує, що адвокат позивача не надала попереднього розрахунку суми судових витрат, а також не подавала ні письмової, ні усної заяви про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну допомогу.

Так, з посиланням на ухвалу Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №9901/264/19 такі вчинені адвокатом дії, як оформлення позовної заяви для суду та її копій для учасників судового процесу, підготовка додатків та засвідчення копій документів, які додаються до позову, отримання доказів оплати судового збору, направлення копій позовної заяви та доданих до неї документів іншим учасникам судового процесу і подання позовної заяви до суду ; оформлення письмових пояснень для суду та їх копій для інших учасників судового процесу, підготовка додатків та засвідчення копій документів, які додаються до пояснень, направлення копій пояснень та доданих до них документів іншим учасникам судового процесу і подання пояснень до суду, оформлення заперечень на пояснення для суду та їх копій для інших учасників судового процесу, підготовка додатків та засвідчення копій документів, які додаються до заперечень, направлення копій заперечень та доданих до них документів іншим учасникам судового процесу і подання пояснень до суду - не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». А тому, витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає, що суд першої інстанції задовольнивши заяву адвоката позивача в сумі 23 781, 00 грн, проігнорував його заяву про стягнення судових витрат у розмірі 25 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2022 у справі №918/924/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції. Просить додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 17.05.2022 у справі №918/924/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Крім того, 20.05.2022 від скаржника надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

В обґрунтування клопотання вказує, що відповідач Договір б/н від 15.06.2017 оренди нежитлового приміщення, а також, Додаток №1 до договору оренди приміщення від 15.06.2021 - Акт приймання-передачі приміщення та Додаток №2 до договору оренди нежитлових приміщень - Акт передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідне збереження не укладала та особисто не підписувала.

Просить призначити по справі №918/924/21, судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (79054, м.Львів, вул.Липинського, 54) та на вирішення якої поставити наступні питання:

1.1. Чи виконано підпис на першій, другій та третій сторінках над надписом «Орендар» Договору б/н від 15.06.2017 оренди нежитлового приміщення, фізичною особою-підприємцем Сергійчук Ольгою Валеріївною?

1.2. Чи виконано підпис на першій сторінці над надписом «Орендар» Додатку №1 до договору оренди приміщення від 15.06.2021 - Акт приймання-передачі приміщення, фізичною особою-підприємцем Сергійчук Ольгою Валеріївною?

1.3. Чи виконано підпис на третій сторінці над надписом «Сторона 2» Додатку №2 до договору оренди нежитлових приміщень - Акт передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідне збереження, фізичною особою-підприємцем Сергійчук Ольгою Валеріївною?

Оплату за проведення експертизи відповідач, фізичною особою-підприємцем Сергійчук Ольгою Валеріївною - гарантує.

Разом з тим, 02.08.2022 на адресу суду від скаржника надійшло клопотання про відмову в призначенні судово-почеркознавчої експертизи та приєднання доказів по справі.

Вказує, що 01.08.2022 від старшого дізнавача І.Гнедко Вараського районного відділу поліції №1 ГУНП в Рівненській області відповідач отримала повідомлення №5665 від 01.08.2022 та висновок експерта №7020 від 16.03.2022 за результатами проведення почеркознавчої експертизи яка проводилася за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №00220 від 29.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

А тому просить відмовити в задоволення клопотання від 18.05.2022 про призначення судово-почеркознавчої експертизи по справі №918/924/21. Приєднати та дослідити в якості письмового доказу - висновок експерта №7020 від 16.03.2022 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, під час розгляду матеріалів апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2022 у справі № 918/924/21.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів залишає без розгляду раніше подане клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Позивач не скористався правом участі під час апеляційного перегляду справи та не забезпечив явку свого представника у судове засідання апеляційного господарського суду, хоча про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином, про, що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Разом з тим, заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Представник скаржника в судовому засіданні залишив вирішення вказаного клопотання на розсуд суду.

Колегія суддів розглянувши вказане клопотання прийшла до висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Крім того, ч. 1 ст. 202 ГПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно із ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.12 ст. 270 ГПК України).

За наведеного, колегія суддів зауважує, що позивач та його представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги, явка учасників справи обов`язковою не визнавалась, доказів наведених в клопотанні обставин не надав, причини неявки судом визнаються неповажними. При цьому, позивач виклав доводи з приводу законності рішення та додаткового рішення суду у своїх відзивах. За наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання та відкладення розгляду справи.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника позивача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскаржених рішення та додаткового рішення, а тому, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в своїх апеляційних скаргах та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати рішення від 20.04.2022 Господарського суду Рівненської області по справі №918/924/21. Ухвалити нове рішення по справі №918/924/21, яким відмовити у задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни до фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Вікторівни про стягнення 405 375, 62 грн та скасувати додаткове рішення від 17.05.2022 року Господарського суду Рівненської області по справі №918/924/21.

Заслухавши пояснення представника скаржника, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні та додатковому рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення та додаткового рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

В матеріалах справи наявна копія договору оренди нежитлового приміщення, який згідно тексту договору укладений 15.06.2017 в смт. Володимирець між фізичною особою - підприємцем Хуткою Наталією Анатоліївною (Орендодавець) та фізичною особою - підприємцем Сергійчук Ольгою Валеріївною (Орендар) (далі Договір), який містить підписи в графі Орендодавець та Орендар на кожному з трьох аркушів договору.

Згідно умов Договору орендодавець зобов`язується передати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Приміщення належить Орендодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Загальна площа орендованого Приміщення складає 299 кв.м. решта приміщення 24,1 кв.м. лишається в приватному користуванні Орендодавця.

Приміщення надається для ведення ресторанного бізнесу.

В оренду також здається наступне майно, яке знаходиться у Приміщенні, що орендується.

Орендарю не дозволяється використовувати Приміщення і для будь-яких інших цілей, за власним розсудом (п. п. 1.1-1.4 Договору).

Згідно з пунктами 2.1-2.2 Договору прийом-передача Приміщення здійснюється комісією, до складу якої входять представники обох Сторін. Про факт передачі-прийому Приміщення складається акт прийому-передачі (надалі -"Акт"), в якому зазначається технічний стан Приміщення та перелік матеріальних цінностей (їхня вартість). Акт підписується обома Сторонами і є невід`ємною частиною Договору.

Термін дії Договору становить 2 роки 11 місяців (два роки одинадцять місяців) з дня підписання Акту. Якщо за 6 (шість) місяців до закінчення строку дії Договору жодна зі Сторін не заявить про намір розірвати даний Договір, то він вважається продовженим (пролонгованим) ще на такий самий термін на таких самих умовах. Така пролонгація дії цього Договору можлива без обмеження терміну (розділ 3 Договору).

Згідно розділу 4 Договору розмір орендної плати становить 76,00 (сімдесят шість) грн 1 кв.м (за 299 кв.м орендна плата становитиме 22 724,00 грн.) за один місяць і підлягає коригуванню згідно з пунктом 4.3. Орендна плата сплачується по перерахунку на розрахунковий рахунок Орендодавця/готівкою не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа поточного місяця. Підставою для зміни розміру орендної плати може бути показник індексу інфляції, збільшення розмірів податків та зборів, підвищення цін, тарифів та зростання курсу гривні по відношенню до долара США з перерахуванням один раз на рік. Вартість всіх наданих комунальних послуг, використаної електроенергії сплачується Орендарем на підставі наданих Орендодавцем рахунків комунальних підприємств або згідно лічильників. Усі витрати за користування телефонних номерів, інтернет оплачуються Орендарем самостійно, згідно з рахунками телефонної станції.

У відповідності до п. 6.1.1, 6.1.2 Договору Орендар зобов`язався використовувати Приміщення у відповідності з умовами Договору; своєчасно здійснювати орендні платежі та платежі за користування електроенергії, комунальних послуг та послуги зв`язку.

Згідно з п. 7.1 Договору повернення Приміщення здійснюється комісією, яка складається з представників обох Сторін. Про повернення Приміщення складається акт прийому - передачі.

Пунктом 8.1.1 Договору сторони передбачили відповідальність за прострочення по оплаті орендних платежів - пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 15 відсотків річних за кожний день прострочення оплати.

Крім того, позивачем до справи додано додаток №1 до Договору - акт приймання-передачі приміщень, згідно з текстом якого: ФОП Хутка Наталія Анатоліївна - Орендодавець та ФОП Сергійчук Ольга Валеріївна - Орендар, склали акт про огляд та передачу приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; а також додаток №2 до Договору - акт приймання-передачі матеріальних цінностей на відповідальне збереження. Вказані акти приймання-передачі також містять підписи в графі Орендар та Орендодавець.

У зв`язку із невиконанням відповідачем умов укладеного договору, позивач звернувся із позовом про стягнення 339536,04 грн заборгованості, з яких: 282 221,46 грн заборгованість по орендній платі, 12 367,79 пені, 30 564,88 грн проценти за користування коштами та 14 381,91 грн інфляційні нарахування.

Щодо обставин укладення Договору, позивачка, у повідомленні про вчинення кримінального правопорушення від 29.11.2021 (у порядку статті 214 КПК України) поданому Слідчому відділу відділення поліції №1 (смт. Володимирець) Вараського РУП ГУНП в Рівненській області, повідомила, що у 2017 році до неї звернувся громадянин Сергійчук Дмитро Володимирович, житель міста Вараш, з пропозицією укласти договір оренди приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою здійснення у ньому підприємницької діяльності. В ході розмови останній повідомив позивачці, що підприємницька діяльність у даному приміщенні буде здійснюватись безпосередньо ним від імені його дружини Сергійчук О.В. , яка зареєстрована як приватний підприємець. Після підготовки та підписання позивачкою тексту договору оренди, останній передано ОСОБА_2 для підписання його дружиною Сергійчук О.В . Так само були передані і додатки №1 та №2 до Договору. Через декілька днів ОСОБА_2 повернув позивачці один примірник договору підписаний з боку ФОП Сергійчук О.В. та додатки до нього.

Поряд з цим, як убачається із відзиву та заперечень поданих до суду першої інстанції та апеляційної скарги ФОП Сергійчук О.В. наполягає на тому, що договір оренди нежитлового приміщення від 15.06.2017 та додатки до нього з позивачем не укладала та не підписувала, відтак, у ФОП Сергійчук О.В. не виникало жодних господарських правовідносин з ФОП Хуткою Н.А., а отже відсутні і зобов`язання. В подальшому ФОП Сергійчук О.В. наполягала на тому, що враховуючи родинні стосунки між сторонами, у позивача та відповідача існувала усна домовленість про довгострокову оренду нежитлового приміщення належного позивачці, яка не була підкріплена жодним письмовим договором. Крім того, сторони домовились, що в разі виникнення економічної кризи, чи будь яких інших обставин, які можуть вплинути на фінансову спроможність відповідачки, остання буде перераховувати суми коштів по мірі наявності фінансових можливостей та використовуватиме спірне нежитлове приміщення. Разом з тим, 15 лютого 2022 року представником відповідача подано через відділ канцелярії суду клопотання про долучення доказів, у яких останній вказував, що позивач домовлялась про істотні умови укладення договору від 15.06.2017 із Сергійчуком Д.В., а не з ФОП Сергійчук О.В.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до частин 1, 5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Договір найму відповідно до статті 763 ЦК України укладається на строк, встановлений договором.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із змісту статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 238 ЦК України визначено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Разом з тим, із змісту статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі) у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та ін.).

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17, від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 19.06.2019 у справі № 904/9795/16 та від 01.10.2019 у справі № 910/8287/18.

З апеляційної скарги відповідача вбачається, що доводи ФОП Сергійчук О.В. зводяться до того, що Договір оренди та додатки до нього нею не підписувались. А тому скаржник вважає, що оскільки договір оренди нею не підписувався, то він не може породжувати будь-яких договірних зобов`язань для ФОП Сергійчук О.В.

Однак, з вказаними твердженнями суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки у будь-якому випадку матеріалами справи підтверджено вчинення ФОП Сергійчук О.В дій, які свідчать про виконання цього договору оренди та його схвалення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається із матеріалів справи, що об`єкт оренди - нежитлове приміщення "будівля диско-бару", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності Хуткій Наталії Анатоліївні на підставі Свідоцтва про право на спадщину р№596 від 04.07.2012 виданого Володимирецькою районною державною нотаріальною конторою Рівненської області.

ФОП Сергійчук О.В. не заперечує, що здійснює у вказаному приміщенні господарську діяльність. Зазначене підтверджується і матеріалами справи. Зокрема, з листа Головного управління ДПС у Рівненській області №469/5/17-00-12-02-04 від 27.01.2022 та доданих до нього документів вбачається, що Сергійчук О.В. 28.11.2017 та 08.12.2017 при реєстрації реєстратора розрахункових операцій на господарську одиницю за адресою: АДРЕСА_1, та у грудні 2018 та 2020 років для отримання ліцензії на право роздрібної та оптової торгівлі алкогольними напоями у господарській одиниці за вищевказаною адресою, особисто зазначала, що орендує приміщення у Хуткої Наталії Анатоліївни. Поряд з цим, документом, що підтверджує право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач вказала "Договір оренди б/н від 01.05.2017", однак такий документ жодною із сторін до матеріалів справи не надано.

У відповідь на адвокатський запит адвокату позивача Головне управління ДПС у Рівненській області листом №15960/6/17-00-12-01-04 від 24.12.2021 повідомило, що ФОП Сергійчук О.В. були видані ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами у ресторані за адресою: АДРЕСА_1, за періоди з 15.12.2017 по 15.12.2018, з 15.12.2018 по 15.12.2019, з 16.12.2019 по 16.12.2020 та з 14.12.2020 по 14.12.2021.

З листа Управління поліції охорони в Рівненській області від 14.12.2021 №216643/37/01-2021, наданого у відповідь на адвокатський запит адвоката позивача, вбачається, що договір на охорону приміщення по АДРЕСА_1 між УПО у Рівненській області та ФОП Сергійчук О.В. був укладений 23.05.2019. При укладенні договору на охорону приміщення ФОП Сергійчук О.В. був наданий пакет документів, які підтверджували право користування зазначеним приміщенням, як це передбачено відомчими нормативними актами. Однак примірник договору оренди приміщення був втрачений підрозділом поліції охорони в м. Вараш.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні виписки з розрахункового рахунку позивача, додані до відповіді на відзив, з яких вбачається, що відповідачка помісячно оплачувала послуги з оренди у розмірі встановленому Договором.

Відповідно до частини 1 статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Ухвалою суду від 01.02.2022, зокрема, задоволено клопотання представника фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни адвоката Бурми О.В. від 01.02.2022 про витребування доказів. Витребувано у Головного управління ДСНС України у Рівненській області (вул. Гетьмана Полуботка, 37, м. Рівне, 33028) докази, а саме: копію договору оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, яка була надана ФОП Сергійчук Ольгою Валеріївною під час проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, пожежної та техногенної безпеки у період з 05.04.2018 по 06.04.2018 на підставі наказу від 02.04.2018 № 03 "Про організацію проведення перевірок" (акт перевірки № 008).

14 лютого 2022 року від Головного управління ДСНС України у Рівненській області на виконання ухвали суду від 01.02.2022 до суду з листом від 11.02.2022 надійшли витребувані докази.

Так, Головне управління ДСНС України у Рівненській області, листом №6202-998/6207/1 від 11.02.2022 повідомило, що ФОП Сергійчук О.В. під час проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, пожежної та техногенної безпеки у період з 05.04.2018 по 06.04.2018 була надана копія договору оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, а саме: Договору оренди нежитлового приміщення від 15.06.2017 з актом приймання-передачі, які збігаються з наданими позивачем до матеріалів справи Договором та актом.

Отже, доводи скаржника які були надані нею як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції про усну домовленість між сторонами з приводу оренди нерухомого майна, суперечать правовій природі такого договору, не підтверджуються жодними доказами, суперечать наявним у справі матеріалам та не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

При цьому апеляційний господарський суд зауважує, що доказів того, що користування нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ФОП Сергійчук О.В. здійснювалось за іншими правочинами, матеріали справи не містять.

Договір оренди не визнано недійсним, про існування судових спорів з цього питання суду відомості не надавались, відтак, суд апеляційної інстанції зазначає про правомірність правочину, яка передбачена статтею 204 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладені встановлені судом обставини, наявний у справі підписаний з боку орендаря та орендодавця Договір з додатками, виконання його умов зі сторони відповідача (дії відповідача, що свідчать про схвалення його умов), провадження відповідачем господарської діяльності у приміщенні, що належить позивачу на праві власності та є об`єктом оренди за Договором, відсутність жодного іншого письмового договору оренди спірного приміщення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що між ФОП Сергійчук О.В. та ФОП Хуткою Н.А. виникли господарсько-правові відносини за Договором, умови якого є правовою підставою для взаємних зобов`язань між позивачем та відповідачем у даній справі.

Отже, вказані вище обставини та надані позивачем докази у сукупності свідчать про те, що відповідач вчинив дії, спрямовані на виконання Договору та користувався протягом дії Договору орендованим майном, та продовжує ним користуватися й станом на час розгляду справи, оскільки докази повернення майна з оренди до суду не надані, то в будь-якому випадку саме по собі твердження відповідача, що підпис, який міститься у спірному договорі не є підписом ФОП Сергійчук О.В., не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведені вище обставини, поданий до суду апеляційної інстанції висновок експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 16.03.2022 №7020, відповідно до якого, підписи на договорі оренди нежитлового приміщення від 15.06.2017 та додатків №№1,2 до договору виконані не Сергійчук О.В., а іншою особою, за умови беззаперечного користування відповідачем орендованим приміщенням та виконання такого правочину, не спростовують доводів позивача про наявну у відповідача заборгованість та не мають вирішального значення для вирішення спору за умови подальшого схвалення нею відповідного правочину.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позиція викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, враховуючи принцип змагальності сторін, на переконання суду апеляційної інстанції, позивачем надані більш вірогідні докази обставин існування протягом 2017-2021 років орендних правовідносин між позивачем та відповідачем щодо нерухомого майна, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, аніж твердження відповідача, що нею не підписувався Договір оренди б/н від 15.06.2017 з додатками.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України).

Таким чином, на переконання колегії суддів, зобов`язання відповідача з оплати оренди виникли на підставі Договору.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач доказів, які підтверджують оплату заборгованості перед позивачем з орендної плати з червня 2019 (початок виникнення заборгованості з орендної плати) по жовтень 2021 року в загальному розмірі 323 669,46 грн суду не надала, доводів позивача не спростувала, обставин які б виключили можливість задовольнити позовні вимоги суду не надала. Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі у загальному розмірі 323 669,46 грн є обґрунтованою, та такою, що підлягає до задоволення.

Крім того, позивачем за неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором здійснено нарахування пені в розмірі 20 714,78 грн за період з 16.05.2021 по 31.10.2021.

Так, пунктом 8.1.1 Договору сторони передбачили відповідальність за прострочення по оплаті орендних платежів - пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 15 відсотків річних за кожний день прострочення оплати.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 ГК України, пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Так, згідно із част.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, з розрахунку пені наданого позивачем до заяви про збільшення позовних вимог не вбачається періоду за який нараховані такі суми. Однак, з пояснень позивача які містяться в матеріалах справи вбачається, що пеня була нарахована вірно, а саме: на суми заборгованості з орендної плати що виникали помісячно з 16 числа відповідного місяця та по 31.10.2021 (в межах строку визначеного ч. 6. ст. 232 ГК України), в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений судом першої інстанції, за вказані позивачем періоди, колегія суддів вважає його правильним та арифметично вірним, у розмірі 5 616,87 грн, відповідно, у задоволенні позову в частині стягнення з ФОП Сергійчук Ольги Валеріївни 15 097,91 грн пені слід відмовити.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Негативні наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 15% річних в розмірі 43 316,94 грн за період з 01.06.2018 по 31.10.2021 та 17 671,44 грн інфляційні нарахування за червень 2018 - вересень 2021.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений судом першої інстанції, колегія суддів вважає його правильним та арифметично вірним, та погоджується із висновком суду першої інстанції, що інфляційні витрати за такі місяці як червень 2018 - травень 2019, липень 2019 - грудень 2019, лютий 2020, вересень 2020 не виникали, відповідно сума інфляційних втрат, які виникли в загальному за періоди червень 2019, січень 2020, березень 2020 - серпень 2020 та жовтень 2020 - вересень 2021 складає 19 932,73 грн, що перевищує суму, зазначену у розрахунку позивача. Проте, зважаючи на те, що суд з власної ініціативи не може виходити за межі позовних вимог, сума інфляційних втрат, що підлягає до стягнення з відповідача становить 17 671,44 грн.

Щодо 15% річних в розмірі 43 316,94 грн за період з 01.06.2018 по 31.10.2021, судова колегія перевіривши їх розрахунок, здійснений судом першої інстанції, також вважає його правильним та арифметично вірним у розмірі 38 652,07 грн 15% річних оскільки, позивачем не враховано, що строк оплати, відповідно до умов договору, наставав 15 числа кожного місяця, відтак, заборгованість помісячно виникала з 16 числа кожного місяця, однак, з наданого розрахунку вбачається, що позивачем нараховано 15% річних з першого числа кожного місяця та без врахування проплат у відповідні дати, відтак у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 4 664,87 грн 15% річних необхідно відмовити.

За наведеного, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.2022 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду Рівненської області від 17.05.2022 у справі №918/924/21, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 ст. 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у позовній наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Частинами 1 та 2 статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Матеріалами справи стверджується, що позивачем дотримано вимоги ч. 8 ст. 129 ГПК України, а саме: подано суду докази про розмір судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення у даній справі та зроблено про це відповідну заяву до ухвалення рішення, про що зазначено у поданій представником позивача заяві від 20.04.2022 (том 2 а.с.13).

Разом з цим, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 цього Кодексу).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, при визначенні суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Окрім цього, суд має також враховувати: складність справи та складність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем, у підтвердження розміру судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, подано наступні документи (том 2, а.с. 25-27):

- Договір про надання правничої (правової) допомоги 23.11.2021, укладений між Хуткою Наталією Анатоліївною (клієнт) та Адвокатом Бурмою Олексієм Віталійовичем (Адвокат), який діє від імені Адвокатського бюро Олексія Бурми "Крікс";

- Додаткова угода № 1 до Договору про надання правничої (правової допомоги) б/н від 23.11.2021 від 24.11.2021, за умовами якої гонорар адвоката за представництво інтересів Клієнта у справі № 918/924/21, що перебувала на розгляді Господарського суду Рівненської області за позовом ФОП Хутка Н.А. до ФОП Сергійчук О.В. про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування нежитловим приміщенням встановлюється у фіксованій сумі та становить 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. Гонорар адвоката має бути сплачений на адресу адвоката не пізніше, як через 3 (три) місяці з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі № 918/924/21.

- Акт про виконання замовлення (надання юридичних послуг) згідно договору про надання юридичних послуг б/н від 23.11.2021 та додаткової угоди до цього договору від 24.11.2021 (надання послуг Клієнту - Хуткій Н.А. в ході розгляду Господарським судом Рівненської області (судом 1 інстанції) справи № 918/924/21 за позовом ФОП Хутка Н.А. до ФОП Сергійчук О.В. про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування нежитловим приміщенням) з описом виконаної роботи (наданих послуг) адвокатом Бурмою О.В. для клієнта Хуткої Н.А., у справі № 918/924/21 за позовом ФОП Хутка Н.А. до ФОП Сергійчук О.В. про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування нежитловим приміщенням на виконання умов Договору про надання правничої (правової) допомоги від 23.11.2021 та додаткової угоди до Договору від 24.11.2021.

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 цього Кодексу зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримано вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом витраченим адвокатом на виконання робіт.

Матеріали справи не містять заяв чи клопотань про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, оскільки позивач заявив про розмір витрат на професійну правничу допомогу до прийняття рішення у даній справі, а відповідач не спростував їх неспівмірність, дослідивши подані докази, суд зазначає, що розмір витрат заявлений позивачем на оплату послуг адвоката співмірний зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також ціною позову.

Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зазначене, враховуючи, що судом першої інстанції позов у справі задоволено частково, витрати позивача на професійну правничу допомогу покладаються на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених вимог, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви фізичної особи-підприємця Хуткої Наталії Анатоліївни про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни на користь позивача 23 781, 20 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи скаржника про те, що в клопотанні про стягнення судових витрат представник позивача просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн саме із позивача, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки розцінює вказане як описку.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що відсутність доказів оплати послуг адвоката не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Отже, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 17.05.2022 у справі №918/924/21 прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційних скарг, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця Сергійчук Ольги Валеріївни на рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.22 та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 17.05.22 у справі № 918/924/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20.04.22 та додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 17.05.22 у справі №918/924/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу №918/924/21 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "08" серпня 2022 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.