ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/3616/21

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Ловга В.М.

За участю представників сторін:

Від позивача: Асташенкова О.І. в порядку самопредставництва;

Від відповідача: Василін В.В. на підставі ордеру;

Від третьої особи: Карапиш К.В. в порядку самопредставництва;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Одеської міської ради до фізичної особи-підприємця Грозова Миколи Олександровича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, про стягнення 227 571,82 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернулась до господарського суду із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Грозова Миколи Олександровича (далі по тексту Грозов М.О.) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 227 571,82 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 208 153,72 грн., збитків від інфляції у розмірі 10 531,33 грн., 3% річних у розмірі 4 290,13 грн., пені у розмірі 4 596,64 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконанням відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору оренди землі від 08.09.2006р. в частині сплати орендних платежів протягом періоду з квітня 2020р. по серпень 2021р. включно.

Ухвалою суду від 30.11.2021р. дана справа була призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження із залученням до участі у дану справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (далі по тексту Департамент).

Грозовим М.О. не було надано суду відзиву на позовну заяву у строки, визначені в ухвалі суду від 30.11.2021р. про відкриття провадження. При цьому, після постановлення судом ухвали від 07.02.2022р. про закриття підготовчого провадження до суду від відповідача 19.07.2022р. надійшли письмові пояснення на позовну заяву. Так, у поданих до суду письмових поясненнях відповідачем було наголошено, що заборгованість за сплати орендної плати за квітень 2020р. вже була присуджена до стягнення на користь позивача у межах справи №916/1593/20. Наведене, відповідно, свідчить про наявність помилок в розрахунку пені, 3% річних та збитків від інфляції. Крім того, за переконанням відповідача, позивачем було порушено визначений ст. 232 ГК України шестимісячний строк нарахування 3% річних та пені, а також пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами в названій частині.

Департаментом було підтримано заявлені Одеською міською радою позовні вимоги у повному обсязі з посиланням на їх обґрунтованість та правомірність.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

08.09.2006р. між Одеською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) було укладено нотаріально посвідчений договір оренди землі, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець на підставі Закону України „Про оренду землі та рішення Одеської міської ради №137-V від 27.06.2006р. передає, а Орендар приймає у строкове платне володіння, користування земельну ділянку, площею 738,00 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з планом земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору.

Вказана земельна ділянка належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеса в особі Одеської міської ради, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 від 09.04.2021р.

Факт передачі позивачем у користування відповідача земельної ділянки площею 738,00 кв. м., підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі земельної ділянки.

Згідно з п. п. 2.3, 3.1 договору оренди землі від 08.09.2006р. нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 738,00 кв. м., становить 93 342,24 грн.; експертна грошова оцінка складає 133 024,50 грн. Договір укладено на 25 років для благоустрою прилеглої території.

Відповідно до п. 4.1 договору оренди землі від 08.09.2006р. орендна плата за земельну ділянку площею 738,00 кв. м. розрахована у розмірі 10 відсотків від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та складає 9334,22 грн. на рік. Орендна плата вноситься Орендарем з моменту підписання цього договору у грошовій безготівковій формі.

Згідно з п. 4.3 договору оренди землі від 08.09.2006р. орендна плата вноситься за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Орендна плата підлягає індексації.

Відповідно до п. 4.6 договору оренди землі від 08.09.2006р. у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів за кожен день прострочення.

Умовами п. 5.1 договору оренди землі від 08.09.2006р. визначено, що земельна ділянка передається Орендарю для благоустрою прилеглої території.

Згідно з п. 12.1 договору оренди землі від 08.09.2006р. зміна умов договору здійснюється у письмовій формі (нотаріальній) за взаємною згодою сторін.

Державна реєстрація права оренди земельної ділянки ОСОБА_1 згідно договору оренди землі від 08.09.2006р. була проведена 25.12.2015р., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №278506928 від 07.10.2021р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.08.2020р. по справі №916/1593/20, яке набрало законної сили 26.08.2020р., позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, було задоволено шляхом присудження до стягнення із відповідача, зокрема, заборгованості по сплаті орендної плати у розмірі 219 956,61 грн. При цьому, по тексту рішення зазначено, що вказана заборгованість виникла за період з січня 2018р. по квітень 2020р.

Слід зазначити, що 28.07.2022р. до матеріалів справи за клопотанням відповідача була залучена копія позовної заяви Одеської міської ради, подана у межах справи №16/1593/20. При цьому, додатки, які були додані до позовної заяви, зокрема розрахунок заборгованості, відповідачем суду наданий не був.

Крім того, 28.07.2022р. до матеріалів справи за клопотанням третьої особи, були залучені письмові пояснення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, які були подані 25.06.2020р. до суду у межах справи №16/1593/20, з додатків до яких вбачається, що заборгованість у розмірі 219 956,61 грн. була нарахована відповідачу за період з січня 2018р. по березень 2020р. включно.

З витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №701 від 27.02.2022р. та №972 від 14.05.2021р. вбачається, що нормативна грошова оцінка переданої відповідачу в оренду земельної ділянки у 2020 р. складала 1 522 776,39 грн., у 2021р. 1 268 980,32 грн.

30.06.2021р. Департамент звернувся до ОСОБА_1 із претензією №01-13/313, відповідно до якої останній був повідомлений про наявність у нього простроченої заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 08.09.2006р., яка має бути перерахована на рахунок Одеської міської ради.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ОСОБА_1 , позивачем було наголошено про неналежне виконанням відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору оренди землі від 08.09.2006р. в частині повної сплати орендних платежів за період з квітня 2020р. по серпень 2021р. включно (з 01.04.2020р. по 30.08.2021р.), що стало підставою для звернення позивача до господарського суду із даними позовними вимогами.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950р. передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України „Про оренду землі від 06.10.1998р. № 161-XIV (з наступними змінами та доповненнями) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Відповідно до ст. 13 Закону України „Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що 08.09.2006р. між Одеською міською радою та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір оренди землі, за умовами якого розмір орендної плати складає 10 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до ст. 22 Закону України „Про оренду землі орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України „Про оцінку земель нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Предметом заявлених Одеською міською радою позовних вимог до ОСОБА_1 є вимоги про стягнення орендної плати у розмірі 208 153,72 грн. за період з квітня 2020р. по серпень 2021р. включно за договором оренди землі 08.09.2006р., розмір якої був визначений на підставі витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки із застосуванням 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок орендної плати у розмірі 08 153,72 грн. за період з квітня 2020р. по серпень 2021р. включно, господарський суд дійшов висновку про його правильність та обґрунтованість. Наведене, з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів належного виконання ОСОБА_1 обов`язку зі сплати орендних платежів свідчить про наявність правових підстав для задоволення заявлених Одеською міською радою позовних вимог у названій частині.

При цьому, господарським судом відхиляються доводи ОСОБА_1 , яким було наголошено, що заборгованість за сплати орендної плати за квітень 2020р. вже була присуджена до стягнення на користь позивача у межах справи №916/1593/20.

Відповідно до абзацу 2 п. 1.9 постанови Пленуму „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17.12.2013р. якщо у договорі виконання грошового зобов`язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов`язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов`язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов`язання буде 1 серпня 2014 року.

Так, по тексту рішення господарського суду Одеської області від 04.08.2020р. по справі №916/1593/20 дійсно вказано, що із відповідача присуджена до стягнення заборгованість по квітень 2020р. Проте, оскільки рішення не містить відомостей про конкретну дату, станом на яку була розрахована заборгованість, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 мав надати суду розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви у межах справи №16/1593/20 для уникнення у суду сумнів, що стягнення заборгованості за квітень 2020р. включно було предметом спору у межах справи №916/1593/20.

Проте, вказаний розрахунок ОСОБА_1 суду наданий не був. При цьому, з наданих третьою особою доказів вбачається, що предметом позовних вимог Одеської міської ради у межах справи №916/1593/20 були вимоги про стягнення заборгованості по березень 2020р. включно. Таким чином, підстави для закриття провадження в частині позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за квітень 2020р. відсутні.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв`язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань щодо здійснення своєчасної сплати орендних платежів позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України, було нараховано ОСОБА_1 до сплати збитки від інфляції у розмірі 10 531,33 грн., 3% річних у розмірі 4 290,13 грн., які були розраховані позивачем по 30.09.2021р.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку збитків від інфляції та 3% річних.

Викладене має наслідком необхідність задоволення позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 шляхом присудження до стягнення на користь позивача збитків від інфляції у розмірі 10 531,33 грн., 3% річних у розмірі 4 290,13 грн.

З посиланням на умови договору оренди землі від 08.09.2006р. позивачем було нараховано до сплати відповідачу пеню у загальному розмірі 4 596,64 грн., яка була нарахована на заборгованість за вересень 2020р. липень 2021р. окремо із дотриманням строку, встановленого ст. 232 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені суд дійшов висновку про правильність здійсненого Одеською міською радою розрахунку. З викладених обставин господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених Одеською міською радою позовних вимог у названій частині шляхом присудження до стягнення із ОСОБА_1 пені у розмірі 4 596,64 грн.

При цьому, господарський суд звертає увагу відповідача, що визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України строк має застосовуватись лише для нарахування штрафних санкцій. Проте, 3% річних, стягнення яких передбачено ст.. 625 ЦК України, у розумінні цивільного законодавства не виступають штрафною санкцією, а, отже, шестимісячний строк для їх нарахування не застосовується.

Крім того, судом відхиляється заява ОСОБА_1 про застосування інституту позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення пені та 3% річних з огляду на наступне.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Виходячи з положень ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Відповідно до ст.ст. 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. ч. 3, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Слід зазначити, що до вимог про стягнення пені застосовується скорочена позовна давність в один рік, до вимог про стягнення 3% річних застосовується позовна давність тривалістю три роки.

Постановою Кабінету Міністрів України „Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 №211 від 11.03.2020р. на усій території України з 12.03.2020р. було встановлено карантин. Станом на момент вирішення судом даного спору карантин згідно Постанови Кабінету Міністрів України N 1236 від 09.12.2020р. (із змінами та доповненнями) продовжено до 31.08.2022р.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

В подальшому дія карантину, згідно постанов Кабінету Міністрів України, була продовжена із запровадженням нових обмежень з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19. Слід зазначити, що запровадження на території України карантину є загальновідомою обставиною та не потребує доказування.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020р.) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559,681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, яким встановлено, що строки, визначені ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину, підстави для дослідження питання пропуску позивачем строку позовної давності відсутні.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності задоволення заявлених Одеською міською радою до фізичної особи-підприємця Грозова Миколи Олександровича позовних вимог шляхом присудження до стягнення із відповідача суми основного боргу у розмірі 208 153,72 грн., збитків від інфляції у розмірі 10 531,33 грн., 3% річних у розмірі 4 290,13 грн., пені у розмірі 4 596,64 грн.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 130, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Грозова Миколи Олександровича / АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 / на користь Одеської міської ради /65026, Одеська обл., м. Одеса, площа Думська, буд. 1; ідентифікаційний код 26597691/ суму основного боргу у розмірі 208 153,72 грн. /двісті вісім тисяч сто п`ятдесят три грн. 72 коп./, збитки від інфляції у розмірі 10 531,33 грн. /десять тисяч п`ятсот тридцять одна грн. 33 коп./, 3% річних у розмірі 4 290,13 грн. /чотири тисячі двісті дев`яносто грн. 13 коп./, пеню у розмірі 4 596,64 грн. /чотири тисячі п`ятсот дев`яносто шість грн. 64 коп./.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Грозова Миколи Олександровича / АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 / на користь Одеської міської ради /65026, Одеська обл., м. Одеса, площа Думська, буд. 1; ідентифікаційний код 26597691; на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради, код 26302537, р/р UA0034995, ДКСУ м. Київ, МФО 820772/ судовий збір у розмірі 3 413,58 грн. /три тисячі чотириста тринадцять грн. 58 коп./.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції до Південно-Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення складено 04 серпня 2022 р.

Суддя С.П. Желєзна