РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2022Справа № 910/1065/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Алєєвої І.В., за участі секретаря судового засідання Голуба О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства «Спортивний комплекс «Атлет»

до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів»

про визнання недійсною угоди та зобов`язання вчинити дії.

За участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 01.08.2022.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Спортивний комплекс «Атлет» звернулось до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» про визнання недійсною угоду від 02.03.2017 про заміну сторони у договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 та про визнання недійсною та виключення з Акта (проміжний № 2) приймання - передачі кредиторсько-дебіторської заборгованості від 06.03.2017 суми кредиторської заборгованості за довгостроковим договором позики у розмірі 43 825 556, 16 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення 02.03.2017 угоди про заміну сторони у договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 року не були дотримані вимоги ст. 238 ЦК України та ст. 732 ГК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.02.2022 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.03.2022 року.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 № 9 запроваджено невідкладні заходи для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах воєнного стану. Зокрема, пунктом 2 вказаного рішення зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів рекомендовано оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно з Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022 та від 18.04.2022 № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв. 26.03.2022 строком на 30 діб та з 05 год 30 хв. 25.04.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

За наведених обставин призначене на 21.03.2022 судове засідання з розгляду справи не відбулося з об`єктивних причин, що не залежать від суду.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Суд зазначає, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.

У відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З урахуванням викладеного, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2022 призначено судове засідання на 04.07.2022.

16.06.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив застосувати позовну давність по даній справі та відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 продовжено строк підготовчого провадження у справі. Розгляд справи відкладено на 18.07.2022.

12.07.2022 від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій відповідач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

15.07.2022 від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач просив застосувати строк позовної давності по даній справі та відмовити в задоволені позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 01.08.2022.

Представник відповідача в судовому засідання 01.08.2022 надав пояснення суду та заперечив проти доводів, викладених в позовній заяві, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні 01.08.2022 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення сторін про розгляд даної справи, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду була направлена судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження сторін, зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом частин 1, 2 статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що позивач не був позбавлений права та можливості ознайомитись із вищевказаними ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, судом вчинені всі необхідні дії для належного повідомлення позивача.

Крім того, господарський суд зазначає, що явка представників сторін в судове засідання 01.08.2022 обов`язковою не визнавалась.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 01.08.2022 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

02.03.2017 між Державним підприємством «Палац Спорту» в особі голови комісії з реорганізації Черненького Юрія Петровича, Державного підприємства «Спортивний комплекс «Атлет» в особі директора Черненького Юрія Петровича та Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» в особі директора Сіробаби Руслана Анатолійовича укладено Угоду про заміну сторони у договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011, яка між сторонами підписана та скріплена печатками.

За змістом вказаної Угоди, сторони дійшли згоди про заміну первісного боржника - ДП «ПАЛАЦ СПОРТУ» у зобов`язанні за договором безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 новим боржником - ДП «СК «АТЛЕТ» (позивач), (п. 1.1. Угоди).

Загальна сума грошових зобов`язань, що перейшли за вказаним правочином до ДП «СК «АТЛЕТ» складає 43 825 556, 16 гривень (п. 1.2. Угоди).

В послідуючому, зобов`язання, що виникли на підставі вказаної Угоди у ДП «СК «АТЛЕТ» (позивача) перед ДП «ФІНАНСУВАННЯ ІНФРАСТУКТУРНИХ ПРОЕКТІВ» (відповідача) були включені до передавального балансу, який складався в процесі реорганізації - приєднання ДП «СК «АТЛЕТ» та ДП «ПАЛАЦ СПОРТУ», що підтверджується Актом (проміжний № 2) приймання-передачі кредиторсько-дебіторської заборгованості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України правочин є чинним за умови дотримання його сторонами наступних вимог: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З Угоди про заміну сторони у Договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 вбачається, що сторону один - ДП «ПАЛАЦ СПОРТУ» та сторону два - ДП «СК «АТЛЕТ» Угоди, представляв один і той самий представник - Черненький Юрій Петрович.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, укладена 02.03.2017 Угоди про заміну сторони у договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 прямо суперечить вимогам приписів ст. 238 ЦК України, оскільки вчинена представником від імені особи, який був одночасно представником іншої особи в інтересах якої вчинявся правочин.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Враховуючи, що укладена між сторонами Угода № 37 від 14.02.2011 не відповідає приписам ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання в порядку ст. 215 ЦК України її недійсною, а вимога позивача про визнання недійсною та виключення з Акту (проміжний № 2) приймання - передачі кредиторсько-дебіторської заборгованості від 06.03.2017 суму кредиторської заборгованості за довгостроковим договором позики у розмірі 43 825 556, 16 грн є похідною від першої вимоги, за якою суд встановив правові підстави для визнання угоди недійсною, тому у суду наявні підстави для задоволення позовних вимог, однак відповідачем у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив заявлено вимогу про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згідно зі статтями 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком вказаним у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 916/2128/18.

Перебіг позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний суд у своїй постанові від 28.11.2018 у справі № 911/926/17 зазначив, що порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обв`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

Позивач у позовній заяві зазначає, що про порушення своїх законних прав та інтересів дізнався лише 30.08.2021, коли відповідач пред`явив вимогу про повернення коштів та сплату грошової суми за зобов`язанням, що на підставі оспорюваної угоди перейшло до позивача, а тому загальний строк позовної давності для пред`явлення позову не пройшов.

Господарський суд аналізуючи умови Угоди від 02.03.2017 про заміну сторони у Договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 дійшов висновку, що позовну давність потрібно рахувати з моменту підписання позивачем даної угоди з 02.03.2017, оскільки саме з вказаної дати позивач прийняв на себе всі права та обов`язки первісного боржника за Договором безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011.

Посилання позивача на те, що про існування свого порушеного права він дізнався лише 30.08.2021, після отримання від відповідача претензії про повернення коштів за зобов`язанням по основному Договору безпроцентної позики, є безпідставним, оскільки Угода від 02.03.2017 про заміну сторони у Договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 була підписана директором позивача та скріплена печаткою підприємства і позивач з цього моменту знав про її існування, а вказана претензія від відповідача ніяким чином не свідчила про порушення прав та обов`язків позивача в частині укладання Угоди від 02.03.2017 про заміну сторони у Договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011, а лише вимагала в добровільному порядку повернути позику за основним договором.

Крім того, суд звертає увагу, що з моменту підписання оспорюваної Угоди, між позивачем та відповідачем були укладені зокрема Додаткові угоди № 11 від 24.01.2018, № 12 від 23.01.2019 до Договору безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011 щодо продовження строків повернення позики за вказаним правочином. Тобто, вказана обставина підтверджує, що в період з 2017 позивач був обізнаний про заміну боржника у Договорі безпроцентної позики № 37 від 14.02.2011, а саме з Державного підприємства «Палац спорту» на Державне підприємство «Спортивний комплекс «Атлет», проте в межах строку позовної давності не вчинив відповідні дії щодо захисту своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом про визнання недійсним спірної Угоди.

Отже, позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права з моменту укладення спірної Угоди, а саме з 02.03.2017 по 02.03.2020, однак позивач звернувся до суду за захистом свого права поза межами загального строку позовної давності 25.01.2022, що підтверджується відтиском штемпеля Господарського суду міста Києва.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 02.08.2022.

Суддя І.В. Алєєва