ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2022 р. Справа№ 910/7184/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: Качула Р.Г.;

від третьої особи: Рисіч О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року (повне рішення складено 23.12.2020 року)

у справі № 910/7184/20 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестбудінвест"

до Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Адміністрація Державної прикордонної служби України

про визнання правочинів недійсними в частині, визнання актів такими, що не породжують прав та обов`язків сторін договору,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вестбудінвест" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України (далі - відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- Адміністрація Державної прикордонної служби України (далі - третя особа) про

- визнання недійним пункту третього додаткової угоди № 5/31-07/7 від 23.05.2016 року до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

- визнання недійним пункту першого додаткової угоди № 18/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

- визнання недійним пункту першого додаткової угоди № 12/31-07/7 від 27.12.2018 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

- визнання недійним пункту третього додаткової угоди № 17/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

- визнати такими, що не породжують прав та обов`язків сторін договору:

Попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 51-квартирному 6-8-поверховому житловому будинку (по генплану С-4), та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення II черги будівництва по вул. Володимира Великого 10. (Додаток № 1 до Договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 5/31-07/7 від 23.05.2016 року),

Попередній акт розподілу загальної площі житла у житлових будинках № № Б2, СІ, С2, СЗ, Д1, Д2 по генплану з вбудованим приміщенням громадської функції та підземним паркінгом зі знесенням існуючих нежитлових будівель по вул. Володимира Великого 10. (Додаток № 1 до додаткової угоди № 18/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві);

Попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 179-квартирному 16-поверховому житловому будинку (по генплану Б-1) та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально побутового, торгівельного адміністративного призначення 1 черги 1 етапу будівництва по вул. Володимира Великого 10 (Додаток № 1 до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 12/31-07/7 від 27.12.2018 року).

Попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 69-квартирному 8-9-поверховому житловому будинку (по генплану будинок СІ) з вбудованими приміщеннями громадської функції та підземним паркінгом зі знесенням існуючих нежитлових будівель, 1 черги 2 етапу будівництва по вул. Володимира Великого 10 (Додаток № 2 до договору № 31- 07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 12/31-07/7 від 27.12.2018 року).

- визнання таким, що не породжує прав та обов`язків сторін договору Остаточного акту розподілу загальної площі жила (квартир) 179- квартирного 17 поверхового житлового будинку (по генплану Б-1) та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та і адміністративного призначення І черги 1 етапу будівництва по вул. Володимира Великого 10 в м. Львові. (Додаток № 1 до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 17/31-07/7 від 14.06.2019 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що означені додаткові угоди суперечать предмету та змісту договору про спільну діяльність № 31-07/7 від 14.02.2007 року, чим порушують його права, а також вимоги ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки договором передбачено здійснення розподілу результатів спільної діяльності після завершення будівництва об`єкта та введення його в експлуатацію, а оскільки об`єкт наразі є незавершеним та невведеним в експлуатацію, достроковий розподіл площ є таким, що суперечить умовам договору.

Рішенням Господарського суду міста Києві від 17.12.2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт третій додаткової угоди № 5/31-07/7 від 23.05.2016 року до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві. Визнано недійсним пункт перший додаткової угоди № 18/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві. Визнано недійсним пункт перший додаткової угоди № 12/31-07/7 від 27.12.2018 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві. Визнано недійсним пункт третій додаткової угоди № 17/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві. В іншій частині в позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головний центр капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі №910/7184/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано, що забудова спірної земельної ділянки здійснюється окремо по кожному об`єкту (будинку). В матеріалах справи містяться, відповідні підтверджуючі документи, зокрема, відповідачу від Державної архітектурно-будівельної інспекції України було надано дозвіл на виконання будівельних робіт на кожний окремо взятий об`єкт (будинок), а не будівництво всього комплексу в цілому.

Крім того, за твердженням скаржника, об`єкт, як комплекс будівель, згідно наявним дозвільними документами, не може бути введеним в експлуатацію.

При цьому, скаржник зазначив, що оскільки відповідач належним чином виконує свої зобов`язання за договором та не допускає його порушень, у тому числі істотних, а також під час виконання сторонами договору не мали місце істотні зміни обставин, відсутні правові підстави для зміни умов договору за рішенням суду.

Водночас, скаржник наголосив, що позивач фактично пропонує здійснювати розподіл (попередній та остаточний) житла тільки після завершення будівництва всього житлового комплексу. В свою чергу, це призведе до відтермінування на невизначений строк отримання житла військовослужбовцями, хоча є реальна можливість отримувати квартири в кожному окремо побудованому та зданому в експлуатацію об`єкту.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/7184/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 року апеляційну скаргу Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі № 910/7184/20 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року повернуто апеляційну скаргу Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року з визнанням апеляційної скарги такою, що не подана.

03.04.2021 року відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року, а справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду питання про відкриття провадження за апеляційною скаргою Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року.

Постановою Верховного Суду від 22.10.2021 року касаційну скаргу Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України задоволено. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року у справі №910/7184/20 скасовано. Справу №910/7184/20 направлено до Північного апеляційного господарського суду на стадію вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року.

01.11.2021 року до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 року у справі №910/7184/20 своєю ухвалою від 23.11.2021 року.

07.12.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого останній просив відмовити Головному центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі №910/7184/20 залишити без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що договором про спільну діяльність передбачено здійснення розподілу площ після досягнення мети та введення в експлуатацію об`єкту (всього комплексу будівель). При цьому, відповідачем не заперечується той факт, що дія договору про спільну діяльність наразі тримає, як і триває будівництво об`єкту. На сьогоднішній день будівництво об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а отже результат спільної діяльності наразі не створено, а мета спільної діяльності не досягнута.

Разом з цим, представник позивача наголосив, що сторонами всупереч нормам договору про спільну діяльність, підписано не протокол, а укладено акти розподілу, які в свою чергу затверджені додатковими угодами до договору про спільну діяльність. Тобто сторонами вчинено правочин щодо розподілу результатів спільної діяльності, які в свою чергу є правовстановлювальними документами на нерухоме майно.

20.01.2022 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від позивача надійшло доповнення до відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник позивача, зокрема зазначив, що недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору, тому ототожнення Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України, задоволених позовних вимог позивача про визнання правочинів недійсними зі зміною умов договору суперечить чинному законодавству.

Північний апеляційний господарський суд продовжив строк розгляду апеляційної скарги Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року (повне рішення складено 23.12.2020) у справі № 910/7184/20. відклав розгляд апеляційної скарги Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі № 910/7184/20 на 10.02.2022 року своєю ухвалою від 20.01.2022 року.

10.02.2022 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копію додаткової угоди №01-22 до договору №31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

Крім того, 10.02.2022 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення в яких представник відповідача, зокрема зазначив, що Господарський суд міста Києва послався на загальні положення Цивільного кодексу України, які регулюють договори про спільну діяльність, не зазначивши якій саме нормі на момент укладення оспорюваних пунктів додаткових угод не відповідали домовленості сторін. Крім того, суд не навів жодного аргументу чи доведено матеріалами справи те, що по відношенню до позивача внаслідок укладення ним додаткових угод до договору з оспорюваними пунктами настали будь-які обмеження у реалізації ним своїх прав, як сторони спільної діяльності відносно збудованого майна.

Разом з тим, за твердженням скаржника, Господарський суд міста Києва також не зазначив, які саме права (інтереси) позивача порушені, не визначені чи оспорюються та в який спосіб відбувається таке порушення внаслідок укладення ним додаткових угод з оспорюваними пунктами; не аргументував наявності реальності (дійсності) порушення прав та інтересів позивача у цьому випадку.

15.02.2022 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копію висновку №021-АНО/19 комплексного, комісійного експертного дослідження в галузі будівництва та менеджменту, наданий Центром судової експертизи та експертних досліджень ДП «Інформаційні судові системи» Державної судової адміністрації України; копію проміжного звіту внутрішнього аудиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестбудінвест»; договори міни укладені Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестбудінвест» з Головним центром капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України; проект протоколу попереднього розподілу квартир і приміщень; копію додаткової угоди №2-2/1-21 від 15.09.2021 року до договору про спільну діяльність №312-07/40 від 24.12.2007 року, яке зокрема, обґрунтоване тим, що необхідність подання вищезазначених доказів виникла після долучення представником позивача та дослідження судом 10.02.2022 року додаткової угоди №01-22 від 26.01.2022 року до договору №31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві. Виходячи з цього, та беручі до уваги важливість цих доказів для повного та всебічного розгляду справи, вважаємо причину неподання даних доказів у встановлений строк поважними, а докази такими, що підлягають долученню до матеріалів справи.

Крім того, представник позивача зазначив, що вказаними доказами засвідчується факт відсутності збитків для відповідача та наявність збитків для позивача при здійсненні дострокового розподілу площ та укладання договорів міни, у зв`язку із наявністю інвестиційних ризиків, відсутності очікуваного прибутку внаслідок дострокової передачі (міни) завершених будівництвом площ.

Таким чином, за твердженням представника позивача, наведені доводи підтверджують, що здійснення дострокового розподілу шляхом укладання спірних правочинів, недійсність яких є предметом розгляду цієї справи, є протиправними та порушує права позивача.

У зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г. у відпустці, розгляд апеляційної скарги Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі №910/7184/20 не відбувся.

Північний апеляційний господарський суд призначив справу №910/7184/20 до розгляду на 22.03.2022 року своєю ухвалою від 16.02.2022 року.

Проте, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02. 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Отже, судове засідання 22.03.2022 року у справі №910/7184/20 не відбулося.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/1829/22 від 16.06.2022 року, у зв`язку перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці з 20.06.2022, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/7184/20.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2022 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі №910/7184/20 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відклав розгляд апеляційної скарги у справі № 910/7184/20 до 10.08.2022 року своєю ухвалою від 21.06.2022 року.

Представник відповідача та третьої особи 10.08.2022 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва скасувати.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується клопотанням про відкладення розгляду апеляційної скарги, в задоволенні якого було відмовлено, у зв`язку з ненаданням доказів поважності причин неприбуття в судове засідання.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року підлягає скасуванню, апеляційна скарга Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України - задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 14.02.2007 року між Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вестбудінвест" було укладено договір № 31-07/7 про спільну діяльність у будівництві (далі - договір), відповідно до умов якого предметом договору є спільна діяльність сторін з метою досягнення соціального ефекту: будівництва на земельній ділянці об`єкту (багатофункціонального комплексу житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією) у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей, та подальшого розподілу спільної діяльності відповідно до умов договору.

В ході виконання договору сторонами змінено сторону договору про спільну діяльність з Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби на 1 окремий відділ капітального будівництва Державної прикордонної служби (відповідач).

Відповідно до п. 3.2 договору, сторони спільної діяльності здійснюють свої вклади в наступний спосіб: відповідач на цілі спільної діяльності здійснює вклад у вигляді внесення права користування земельною ділянкою загальною площею 5,0 га, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Володимира Великого, 10. Договором також передбачено, що вклад Відповідача оцінений сторонами у розмірі 21 % від загальної площі житла у збудованому об`єкті.

Вклад позивача на цілі спільної діяльності оцінений сторонами у розмірі 79% від загальної площі житла у збудованому об`єкті та 100% площ приміщень соціально-побутового, торгового та адміністративного призначення об`єкту.

Договором передбачено, що позивач на цілі спільної діяльності здійснює вклад у вигляді фінансових, майнових ресурсів у вигляді нерухомого майна, майнових прав, цінних паперів, майнових зобов`язань, прав інтелектуальної власності, матеріальних, виробничих ресурсів тощо.

Згідно п. 5.2 договору після введення об`єкту в експлуатацію відповідач отримує житло (квартири), загальна площа яких становить 21% від загальної площі квартир об`єкту. Позивач отримує квартири, загальна площа яких становить 79% від загальної площі квартир об`єкту та 100% нежитлових приміщень.

В межах строку дії договору, сторонами було укладено додаткові угоди стосовно розподілу площ в об`єкті будівництва:

- додаткову угоду № 5/31-07/7 від 23.05.2016 року п. 3 якої сторонами погоджено попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 51-квартирному 6-8-поверховому житловому будинку (по Генплану будинок С4) та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення ІІ черги будівництва

- додаткову угоду № 18/31-07/7 від 14.06.2019 року п. 1 якої сторонами погоджено Попередній акт розподілу квартир та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення по будинках Б2,С1, С3, Д1, Д2 (Додаток № 1 до додаткової угоди).

- додаткову угоду № 12/31-07/7 від 27.12. 2018 року п. 1 якої сторонами погоджено попередній акт розподілу квартир та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення: - 1 черги 1 етапу будівництва житлового будинку Б1, -1 черги 2 етапу будівництва житлового будинку С1, які додаються до цієї додаткової угоди.

Вказаними додатковими угодами затверджено попередні акти розподілу площ в об`єкті:

- попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 51-квартирному 6-8-поверховому житловому будинку (по генплану С-4), та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення ІІ черги будівництва по вул. Володимира Великого 10. (Додаток № 1 до Договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 5/31-07/7 від 23.05.2016 року.);

- попередній акт розподілу загальної площі житла у житлових будинках №№ Б2,С1,С2,С3,Д1,Д2 по генплану з вбудованим приміщенням громадської функції та підземним паркінгом зі знесенням існуючих нежитлових будівель по вул. Володимира Великого 10. (Додаток № 1 до додаткової угоди № 18/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві);

- попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 179-квартирному 16-поверховому житловому будинку (по генплану Б-1)та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення 1 черги 1 етапу будівництва по вул. Володимира Великого 10 (Додаток № 1 до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 12/31-07/7 від 27.12.2018 року);

- попередній акт розподілу загальної площі житла (квартир) у 69-квартирному 8-9-поверховому житловому будинку (по генплану будинок С1) з вбудованими приміщеннями громадської функції та підземним паркінгом зі знесенням існуючих нежитлових будівель, 1 черги 2 етапу будівництва по вул. Володимира Великого 10 (Додаток № 2 до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 12/31-07/7 від 27.12.2018 року).

Також, як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачем було підписано остаточний акт розподілу жила (квартир) 179-квартирного 17 поверхового житлового будинку (по генплану Б-1) та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та і адміністративного призначення І черги 1 етапу будівництва по вул. Володимира Великого 10 в м. Львові. (додаток № 1 до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року в редакції додаткової угоди № 17/31-07/7 від 14.06.2019 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Приписами ст. 1131 Цивільного кодексу України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно ст. 1139 Цивільного кодексу України прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників. Умова про позбавлення або відмову учасника від права на частину прибутку є нікчемною.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив, зокрема, визнати недійсними:

- п. 3додаткової угоди № 5/31-07/7 від 23.05.2016 року до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві;

- п. 1 додаткової угоди № 18/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

- п. 1 додаткової угоди № 12/31-07/7 від 27.12.2018 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

- п. 3 додаткової угоди № 17/31-07/7 від 14.06.2019 року про внесення змін до договору № 31-07/7 від 14.02.2007 року про спільну діяльність у будівництві.

Згідно ст. ст. 73 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційний суд наголошує, що обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, за твердженням позивача, договором про спільну діяльність передбачено здійснення розподілу площ після введення в експлуатацію об`єкту (всього комплексу будівель). Відповідачем не заперечується той факт, що дія договору про спільну діяльність триває, як триває і будівництво об`єкту. На сьогоднішній день будівництво об`єкту не завершено, об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а, отже, результат спільної діяльності наразі не створено. На думку позивача, до завершення будівельних робіт на об`єкті у сторін відсутні права та підстави здійснювати розподіл площ.

Разом з тим відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Положеннями ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 1 ст. 12 Цивільного кодексу України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони скористалися принципом свободи договору, не визначали остаточні площі розподіленого майна.

Спірні додаткові угоди підписані повноважними представниками сторін договору. Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на порушення сторонами умов договору, оскільки сторони є вільними не тільки у визначенні умов договору, а й у внесенні до нього змін.

При цьому, колегія суддів відзначає, що позивачем не наведено норм закону, які порушували б спірні умови додаткових угод.

Водночас, у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Отже, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, колегія суддів враховує, що в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17 викладено правову позицію, відповідно до якої особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому зазначено, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі № 910/6091/19.

Наведені у ст.203 Цивільного кодексу України положення, на які у своєму позові та у судовому засіданні в суді касаційної інстанції наголошували представники позивача, мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості спорів, предметом яких є оскарження правочинів. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили, і для цього він має відповідати установленим законом вимогам. Іншими словами, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.

Однак, особа, яка звертається до суду з позовом про оскарження правочину має вказати норму закону, якому не відповідає цей правочин, тоді як одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Цивільного кодексу України. Разом із тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст. 6 цього ж Кодексу унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2021 року у справі 910/7183/20.

З огляду на викладене є помилковим та непідтвердженим належними та допустимими доказами посилання суду першої інстанції в частині встановлення обставин, що можуть свідчити про порушення прав та законних інтересів позивача як сторони договору про спільну діяльність на розподіл площі житла, і дійшов помилкового висновку про те, що такі вимоги позивача є обґрунтованими.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги твердження скаржника, що суд першої інстанції не зазначив, які саме права (інтереси) позивача порушені, не визначені чи оспорюються та в який спосіб відбувається таке порушення внаслідок укладення ним додаткових угод з оспорюваними пунктами; не аргументував наявності реальності (дійсності) порушення прав та інтересів позивача у цьому випадку.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в вищевказаній частині.

Щодо позовних вимог в іншій частині, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень ст. 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

В той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що і унормовано в положеннях ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмовив в задоволенні решти позовних вимог.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи скаржника, зокрема, що оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам справи в частині задоволення позовних вимог, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржене рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог, апеляційна скарга Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України - задоволенню.

Заперечення позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу не знайшли свого підтвердження та не спростовують твердження відповідача викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі № 910/7184/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2020 року у справі №910/7184/20 скасувати частково та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на позивача.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестбудінвест" (81200, м. Перемишляни, вул. Межгірська, 8-В, ) на користь Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України (02099, м. Київ, вул. Ялтинська, 11, ) 28377,00 грн (двадцять вісім тисяч триста сімдесят сім гривен 00 копійок) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/7184/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич