ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2022 р. м.Київ Справа№ 910/9742/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Салій І.О.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 02.08.2022

прокурор: Горелик Р.М.(посвідчення);

від позивача: Штокман А.І. (за довіреністю);

від відповідача: Багрій К.В. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Першого заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва

від 07.10.2021 (повний текст складено та підписано 20.10.2021)

у справі № 910/9742/21 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури

в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх"

про стягнення 28 687 869,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх" (далі - Товариство) заборгованості в розмірі 28 687 869,00 грн, з яких: 27 852 300,00 грн - виділені кошти для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік, 835 569,00 грн - три проценти річних від простроченої суми грошових зобов`язань щодо повернення компенсації витрат на садивний матеріал.

Позовні вимоги мотивовані тим, що обставини внесення спірних саджанців до статутного капіталу Товариства, свідчать про відсутність понесення відповідачем витрат на їх придбання та, відповідно, про відсутність законних підстав для отримання ним компенсації за бюджетною програмою КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік, що є підставами для повернення спірної кошти на користь позивача в заявленій до стягнення сумі - 27 852 300,00 грн - виділені кошти для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік. Нормативно в обґрунтування позовної вимоги у цій частині прокурор посилався на приписи 11, 509,524, 525, 526, 533 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 173, ч.1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України, п. 5 Порядку № 587, ст. 1212 Цивільного кодексу України. Крім того, з посиланням на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, прокурор просив стягнути з відповідача 835 569,00 грн - три проценти річних від простроченої суми грошових зобов`язань щодо повернення компенсації витрат на садивний матеріал.

Короткий зміст заперечень відповідача проти позову

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що Державною аудиторською службою України обставини ведення господарської діяльності відповідача (зокрема, в частині придбання ним майна (в якості вкладу до статутного капіталу) та понесення певних витрат на таке придбання) підлягають доказуванню та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України, у зв`язку з чим сам лише Акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача визначених у вказаному Акті сум, не звільняє Прокурора від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами та не позбавляє відповідача права спростовувати викладені в Акті ревізії висновки шляхом подання відповідних доказів, зокрема, які подані відповдачем до матеріалів справи і повністю спростовують вимоги прокурора.

Також, відповідач зазначав, що Прокурором під час розгляду справи в суді першої інстанції не було надано доказів, що отримання Товариством бюджетних коштів не ґрунтується на прямій вказівці закону, а Товариство збагатилось за рахунок державного бюджету поза підставою, передбаченою законом. При цьому, внесений учасником вкладу у вигляді майна до статутного капіталу господарського для його учасника є продажем (реалізацією) товару, а отримання вказаного майна для такого господарського товариства є придбанням майна в обмін на корпоративні права, які виступають компенсацією за придбане майно. Наявність у відповідача витрат на придбання садивного матеріалу, що визначаються згідно з відповідними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, крім П(С)БО 16, та підлягають компенсації згідно з Порядком № 587. Також, наявними у справі доказами у сукупності та доводами відповідача повністю спростовуються відповідні доводи скаржника (прокурора) та підтверджується законність висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги Прокурора про стягнення з Товариства загалом 27 852 300,00 грн., з яких: 27 852 300,00 грн - виділені кошти для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік, 835 569,00 грн - три проценти річних від простроченої суми грошових зобов`язань щодо повернення компенсації витрат на садивний матеріал, що зокрема, підтверджено і експертними висновками.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21 у задоволенні позову Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх" про стягнення заборгованості в розмірі 28 687 869,00 грн. - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що:

- зібраними в матеріалах справи документами підтверджується, що спірні грошові кошти в розмірі 27 852 300,00 грн були сплачені відповідачу з державного бюджету України на підставі передбаченого Порядком № 587 наказу Міністерства від 19 жовтня 2018 року № 500 "Про розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними";

- зазначений наказ Міністерства на час розгляду даного спору залишається чинним, не визнаний незаконним та не скасований у встановленому законом порядку. Доказів пред`явлення вимог щодо перевірки законності цього наказу до компетентного органу прокурором - не надано;

- перевірка законності прийнятих органом державної влади актів на виконання їх владних повноважень не віднесена до компетенції господарських судів, що виключає можливість задоволення позову з наведених Прокурором підстав;

- Прокурор,як на підставу позову, посилався також на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, за якою особа, що набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала;

- оскільки підставою для отримання відповідачем спірних коштів був зазначений наказ Міністерства від 19 жовтня 2018 року № 500, який не скасований та не визнаний нечинним у встановленому законом порядку, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що такі кошти набуті або збережені відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню до бюджету на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України;

- суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги Прокурора про стягнення з Товариства 27 852 300,00 грн.;

- суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки вищезазначена вимога не підлягає задоволенню, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача нарахованої суми трьох процентів річних також слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури (08.11.2021 згідно поштового трекера на конверті) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21 - скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити: стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх" заборгованість в розмірі 28 687 869,00 грн, з яких: 27 852 300,00 грн - виділені кошти для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік, 835 569,00 грн - три проценти річних від простроченої суми грошових зобов`язань щодо повернення компенсації витрат на садивний матеріал.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване судове рішення прийнято з неправильним тлумаченням ст. 1212 Цивільного кодексу України, незастосуванням до спірних правовідносин ст. ст. 509, 526, 625 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, п.п. 5, 7 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.2005 №587 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок від 15.07.2005 №587), ст. 1 Закону України «Про режим іноземного інвестування», п.п. 5, 6 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» (далі - НП (С)БО 16 «Витрати»), п. п. 3, 4 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 (далі - Положення від 03.02.2016 №43), п.2 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 №550 (далі - Порядок від 20.04.2006 №550), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, порушенням вимог ст. ст. 76-74, 76-80, 236-237 ГПК України, судом не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що згідно зі ст. ст. 275, 277 ГПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

16.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який надіслано засобами поштового зв`язку 13.12.2021, і який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Доводи відповідача у відзиві зводяться до того, що:

- сам лише Акт ревізії не є та не може бути підставою для стягнення з відповідача визначених у вказаному Акті сум, не звільняє Прокурора від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами та не позбавляє відповідача права спростовувати викладені в Акті ревізії висновки шляхом подання відповідних доказів;

- є обґрунтованим та законним висновок суду першої інстанції про те, що висновки Держаудитслужби, викладені в акті ревізії, не можуть вважатись доказом встановлення контролюючим органом факту незаконного одержання Товариством коштів за бюджетною програмою, що відповідно до зобов`язання Товариства від 11 червня 2018 року eux. № 36 є передумовою для повернення отриманих сум до державного бюджету;

- відсутні належні докази в підтвердження факту незаконного одержання Товариством коштів за бюджетною програмою, що відповідно до вказаного письмового зобов`язання Товариства є передумовою для повернення отриманих сум до державного бюджету;

- скаржником під час розгляду справи в суді першої інстанції не було надано доказів, що отримання Товариством бюджетних коштів не ґрунтується на прямій вказівці закону, а Товариство збагатилось за рахунок державного бюджету поза підставою, передбаченою законом;

- внесений учасником вкладу у вигляді майна до статутного капіталу господарського для його учасника є продажем (реалізацією) товару, а отримання вказаного майна для такого господарського товариства є придбанням майна в обмін на корпоративні права, які виступають компенсацією за придбане майно;

- наявність у відповідача витрат на придбання садивного матеріалу, що визначаються згідно з відповідними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, крім П(С)БО 16, та підлягають компенсації згідно з Порядком № 587;

- наявними у справі доказами у сукупності та доводами відповідача повністю спростовуються відповідні доводи скаржника (прокурора) та підтверджується законність висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги Прокурора про стягнення з Товариства 27 852 300,00 грн.;

- суд першої інстанції надав належну оцінку зобов`язанню Товариства від 11 червня 2018 року вих. № 36, і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених вказаним письмовим зобов`язанням, виданим згідно з пунктом 7 Порядку №587, умов для повернення бюджетних коштів (умов для виникнення та виконання відповідного зобов`язання), що, в свою чергу, виключає підстави для застосування до спірних правовідносин ст. ст. 509, 526, 625 Цивільного кодексу України та ст. 173 Господарського кодексу України;

- враховуючи невизначеність Прокурора щодо правової природи відносин сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову (1) в зв`язку з відсутністю передумов для виконання Товариством грошового зобов`язання щодо повернення незаконно отриманих бюджетних коштів та (2) в зв`язку з відсутністю необхідності повернення бюджетні коштів, як отриманих Товариством без достатньої правової підстави (в силу приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Короткий зміст заперечень на відзив

16.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Київської міської прокуратури надійшли заперечення на відзив, і які прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду, в яких містяться наступні заперечення проти доводів відзиву:

- акті ревізії Держаудитслужби - є документом, який приймається відповідним органом фінансового контрою у межах здійснення ним своїх повноважень та відображає результати проведеної перевірки, фіксує виявлені порушення законодавства, законність використання бюджетних коштів та розмір виявлених збитків;

- оскільки спірні кошти товариству були виплачені, що підтверджується матеріалами справи, та не заперечується відповідачем, наказ Мінагрополітики від 19.10.2018 №500 вичерпав свою дію шляхом його реалізації, а визнання його недійсним або скасування не є належним способом захисту інтересів держави та не поновить порушені права, оскільки кошти виплачено;

- в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або відсутня взагалі, а тому навіть якщо кошти безпідставно перераховані на підставі чинного наказу Мінагрополітики від 19.10.2018 №500 (тобто з певної вини держави), це не спростовує безпідставність отримання державних коштів та необхідність їх повернення;

- товариство звернулось за компенсацією з Державного бюджету України витрат на придбання майна, яка є часткою статутного капіталу товариства, а положеннями ст. 86 ГК України визначено, що забороняється використовувати для формування статутного (складеного) капіталу товариства бюджетні кошти, у зв`язку з чим підтверджується безпідставність набуття та збереження бюджетних коштів, що є беззаперечною умовою для стягнення з ТОВ «Український волоський горіх» 28 687 869, 00 грн.;

- внесення саджанців до статутного капіталу товариства, як майнового внеску його єдиного засновника, не відповідає визначеним ознакам витрат, оскільки не призвело до зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що свідчить про відсутність підстав для компенсації вартості цих саджанців товариству;

- спірні правовідносини виникли у 2018 році, тобто до прийняття вищевказаної постанови, а тому положення абз.11 п. 5 Порядку від 15.07.2005 №587 є застосовними при вирішенні вказаної справи;

- суд першої інстанції, вказуючи, що до спірних правовідносин не застосуються положення ст. 1212 ЦК України, не застосував ст. ст. 11, 509 ЦК України, не врахував вимоги п. 7 Порядку від 15.07.2005.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 10.11.2021, апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Станік С.Р., суддів Тищенко О.В., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9742/21 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21.

22.11.2021 матеріали справи № 910/9742/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21, розгляд справи призначено на 21.12.2021.

21.12.2021 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням судді з колегії суддів Тищенко О.В. з 21.12.2021 по 06.01.2022 у відпустці.

В свою чергу, головуючий суддя Станік С.Р. з 28.12.2021 по 22.01.2022 включно, а суддя Коробенко Г.П. з 31.12.2021 по 16.01.2022 перебували у відпустці і вирішення питання стосовно апеляційної скарги здійснюється після виходу суддів з відпустки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.02.2022 справу № 910/9742/21 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 оголошено перерву в судовому засіданні до 17.03.2022.

17.03.2022 розгляд справи не відбувся, у зв`язку із введенням Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" воєнного стану в Україні та загрозою життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів, суддів і працівників апарату суду.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №259/2022 від 18 квітня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119- IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години ЗО хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №341/2022 від 17 травня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119- IX, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Крім того, керуючись статтею 3 Конституції України, статтями 10, 122 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", статтями 2, 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенням Ради суддів України від 24 лютого 2022 року №9, рекомендаціями Ради суддів України від 02.03.2022, враховуючи положення Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", розпоряджень Ради оборони міста Києва, прийнятих відповідно до статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", пунктом 1 Наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 №1 "Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану" наказано тимчасово до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України зупинено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

Пунктом 1 Наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2022 №11 "Про внесення змін до наказу від 03.03.2022 №10 "Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану" відновлено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.07.2022 справу № 910/9742/21 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 клопотання від Товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх"(адв. Багрій К.В.) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. № 09.1-21/1570/22 від 13.07.2022) - задоволено, ухвалено проводити судове засідання по справі № 910/9742/21 у режимі відеоконференції 20.07.2022 об 11 год. 00 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 оголошено перерву в судовому засіданні до 02.08.2022 об 15 год. 15 хв.

У зв`язку з перебуванням з 01.08.2022 по 14.08.2022 у відпустці судді Коробенка Г.П., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, здійснити розгляд справи у визначеному складі - неможливо.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.07.2022, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2022 прийнято справу № 910/9742/21 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В. здійснивши її розгляд в раніше призначеному судовому засіданні 02.08.2022 об 15 год. 15 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2022 клопотання від Товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх" (адв. Багрій К.В.) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. № 09.1-21/1738/22 від 25.07.2022) - задоволено, ухвалено проводити судове засідання по справі № 910/9742/21 у режимі відеоконференції 02.08.2022 об 15 год. 15 хв.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 02.08.2022 з`явились прокурор, представники позивача (Міністерства аграрної політики та продовольства України) та відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх") - дистанційно в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні 02.08.2022 прокурор надав пояснення по суті спору та по суті апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу - задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник позивача - Міністерства аграрної політики та продовольства України - в судовому засіданні 02.08.2022 підтримав доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, та просив апеляційну скаргу - задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні 02.08.2022 представник відповідача ( Товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх" заперечував проти доводів апеляційної скарги, з посиланням на доводи відзиву, просив апеляційну скаргу - відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, спільним наказом Міністерства та Міністерства фінансів України від 3 квітня 2018 року № 182/401 затверджено паспорт бюджетної програми КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік.

Наказом Міністерства від 12 березня 2018 року № 131 визначено, що фінансування за вищевказаною бюджетною програмою КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" у 2018 році здійснюється за напрямом: придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю.

Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва та хмелярства затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 2005 року № 587 (далі - Порядок № 587).

Пунктом 3 Порядку № 587 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що отримувачами бюджетних коштів є суб`єкти господарювання - юридичні особи незалежно від організаційно-правової форми та форми власності і фізичні особи - підприємці, що провадять діяльність у галузях садівництва, виноградарства та хмелярства.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 587 бюджетні кошти надаються суб`єктам господарювання, які займаються виноградарством, садівництвом і хмелярством (далі - суб`єкти господарювання), незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності для компенсації здійснених у поточному бюджетному році витрат (без урахування сум податку на додану вартість), зокрема, за такими напрямами:

- проведення робіт із закладення насаджень, догляду за ними до вступу у плодоношення (проектні роботи, підготовка ґрунту та посадка, догляд за насадженнями, спорудження шпалери, встановлення систем краплинного зрошення) та придбання матеріалів, необхідних для проведення таких робіт, - у межах затверджених Мінагрополітики нормативів витрат на 1 гектар, що визначаються з урахуванням зони закладення насаджень, схеми посадок та інших технологічних особливостей, а також витрат з виконання відповідних робіт;

- придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю (до 80 відсотків здійснених у поточному та попередньому бюджетних роках витрат без урахування сум податку на додану вартість), але не більше встановлених Мінагрополітики нормативів за умови закладення насаджень у поточному році.

Витрати, які підлягають компенсації, визначаються згідно з відповідним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку.

Залежно від обсягів бюджетних коштів на відповідний бюджетний рік та пріоритетності окремих напрямів державної підтримки Мінагрополітики визначає напрями, за якими буде надаватися державна підтримка у такому бюджетному році.

Для розгляду заяв про компенсацію та документів, поданих суб`єктами господарювання, вирішення інших питань щодо виплати компенсації за рахунок бюджетних коштів Мінагрополітики утворює комісію в установленому ним порядку. Комісії із зазначених питань утворюють також Міністерство аграрної політики та продовольства Автономної Республіки Крим, обласні, районні, Севастопольська міська держадміністрації, до їх складу обов`язково входять представники відповідно Міністерства аграрної політики та продовольства Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань агропромислового розвитку обласних, структурних підрозділів з питань агропромислового розвитку районних та управління промисловості, розвитку інфраструктури та агропромислового комплексу Севастопольської міської держадміністрацій, відповідних фінансових органів, органів Держаудитслужби і представників відповідних громадських організацій з правом дорадчого голосу (абзац 1 пункту 6 Порядку № 587).

Пунктом 61 Порядку № 587 встановлено, що суб`єкт господарювання, який претендує на отримання компенсації за напрямом, визначеним підпунктами 1 і 2 пункту 5 цього порядку, подає до Мінагрополітики в електронному чи паперовому вигляді заяву за встановленою Мінагрополітики формою, на підставі якої комісія Мінагрополітики приймає рішення щодо включення суб`єкта господарювання до переліку претендентів на державну підтримку (далі - перелік претендентів), який розміщується протягом 10 робочих днів на офіційному веб-сайті Мінагрополітики.

Підставами для відмови у включенні суб`єкта господарювання до переліку претендентів є: невідповідність статусу суб`єкта господарювання вимогам абзацу 1 пункту 5 порядку; невідповідність сортового складу насаджень вимогам законодавства.

Згідно з протоколом засідання комісії Міністерства від 1 червня 2018 року № 3 Товариство на підставі поданої ним заяви було включено до переліку претендентів на державну підтримку за цією бюджетною програмою.

Товариством було надано заяву про компенсацію витрат на придбання садивного матеріалу, виконання робіт і придбання необхідних матеріалів від 11 червня 2018 року № 35 та відповідний пакет документів до Могилів-Подільської районної державної адміністрації.

Відповідно до протоколу від 12 червня 2018 року № 1 засідання комісії Могилів-Подільської державної адміністрації Вінницької області (далі - районна комісія), остання розглянула заяву Товариства та прийняла до розгляду подані ним документи та матеріали.

Також, при поданні документів на розгляд комісії Міністерства, Товариством було надано таке зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів від 11 червня 2018 року вих. № 36.

На підтвердження понесення витрат щодо саджанців горіха, Товариство надало наступні документи:

- копію протоколу загальних зборів учасників Товариства від 29 березня 2018 року № 15 про збільшення розміру статутного капіталу на суму 39 984 148 грн шляхом внесення майнового внеску, а саме - саджанців грецького горіха сорту "Чандлер" у кількості 134 600 шт. на суму 39 984 148 грн;

- копію акту оцінки вартості та приймання-передачі майна від 29 березня 2018 року, що вноситься до статутного (складеного) капіталу Товариства, відповідно до якого акціонерне товариство УВ ХОЛДИНГ АГ оцінило свій грошовий майновий вклад до статутного (складеного) капіталу Товариства та передало на його баланс саджанці грецького горіха в упаковці сорту "Чандлер" в кількості 134 600 шт. на суму 39 984 148 грн.

В свою чергу, як підтверджується матеріалами справи, згідно з протоколом засідання районної комісії від 15 червня 2018 року № 2, комісія дійшла висновку про невідповідність заяви Товариства про компенсацію та поданих документів вимогами наказу Міністерства від 20 березня 2018 року № 151, про що зазначено в додатку до протоколу.

Зі змісту вказаного додатку встановлено, що внесення саджанців у рахунок майнового вкладу до статутного (складеного) капіталу товариства в обмін на емітовані ним корпоративні права вважається прямою фінансовою інвестицією. З урахуванням того, що кінцевим бенефіціарним власником Товариства є АТ УВ ХОЛДИНГ АГ, яке надало саджанці грецького горіха в рахунок внеску до статутного (складеного) капіталу в обмін на корпоративні права Товариства, і відсутні інші первинні документи, що свідчили б про придбання саджанців волоського горіха (накладні, акти, документи про оплату вартості саджанців, а в разі наявності заборгованості за матеріали, роботи, послуги при їх придбанні на момент подання документів для компенсації - копія платіжного доручення після отримання компенсаційних коштів), а тому факт понесення Товариством витрат на придбання саджанців, які б підпадали під чітко визначені Порядком № 587 вимоги, - не доведений.

У зв`язку з наведеними обставинами, районна комісія зазначила в додатку до протоколу від 15 червня 2018 року № 2 про відсутність у Товариства документів на підтвердження здійснених витрат на придбання саджанців грецького горіха сорту "Чандлер", у кількості 134 600 шт. на суму 39 984 148 грн.

Крім того, районною комісією було складено висновок за результатами проведення виїзної перевірки станом на 19 червня 2018 року щодо Товариства, в якому містяться аналогічні викладеним у додатку до протоколу від 15 червня 2018 року № 2 зауваження щодо ненадання цим товариством документів, які підтверджують факт понесення витрат на придбання саджанців горіха сорту "Чандлер".

Також, районною комісією було направлено до Міністерства документи Товариства, зокрема і зведені відомості про фактичні витрати та попередні обсяги компенсації, висновок за результатами проведення виїзної перевірки та акт про фактичний обсяг виконаних робіт та витрат по Товариству, про що складено відповідний протокол від 20 червня 2018 року № 3.

Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства від 12 липня 2018 року № 6, останнім було отримано та розглянуто пакет документів від районної комісії щодо надання компенсації Товариству.

Згідно з протоколом від 28 серпня 2018 року № 8, за результатом розгляду отриманих матеріалів, комісією Міністерства було прийнято рішення про схвалення розподілу коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" для компенсації відповідачу витрат на садивний матеріал у сумі 27 852 300,00 грн.

Наказом Міністерства від 19 жовтня 2018 року № 500 "Про розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" затверджено розподіл коштів для компенсації Товариству витрат на придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю; кошти в сумі 27 852 300,00 грн скеровано Департаменту агропромислового розвитку, екології та природних ресурсів Вінницької облдержадміністрації для виплати відповідачу.

Згідно з випискою з поточного рахунку відповідача, відкритого в АТ "Креді Агріколь Банк", копія якої наявна в матеріалах справи, вказані кошти були виплачені Товариству: 19 листопада 2018 року - в сумі 24 772 300 грн, 22 грудня 2018 року - в сумі 3 080 000 грн, і що учасниками спору не заперечувалось.

За результатом проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Міністерства за період з 1 липня 2017 року по 31 грудня 2019 року Державною аудиторською службою України складено акт від 30 листопада 2020 року № 07-21/4.

За висновками Державної аудиторської служби України, викладеними в цьому звіті, службовими особами Міністерства в порушення пункту 5 Порядку № 587 незаконно надано Товариству компенсацію вартості саджанців, як внеску в статутний капітал, у сумі 27 852 300,00 грн, без понесення Товариством витрат. Як наслідок було нанесено матеріальну шкоду (збитки) Державному бюджету України на зазначену суму. Також, на засіданні комісії Міністерства 28 серпня 2018 року були присутні менше двох третин її членів, що свідчить про неправомочність такого засідання.

Отже, за доводами прокурора у позові та апеляційній скарзі, оскільки Державною аудиторською службою України встановлено незаконність отримання Товариством спірних коштів, що відображено в акті вказаного органу від 30 листопада 2020 року № 07-21/4, у відповідача виникло зобов`язання з повернення до державного бюджету отриманих коштів у загальному розмірі 27 852 300 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Відповідно до частин 1, 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно з частинами 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор дійсно зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду надаючи висновок щодо застосування приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру" вказала, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як свідчать матеріали справи, прокурор звернувся до Міністерства аграрної політики та продовольства України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України із запитом від 27 квітня 2021 року № 15/2-324вих21 у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо законності надання Товариству компенсації в розмірі 27 852 300,00 грн та вжиття заходів щодо захисту державних інтересів.

Міністерство аграрної політики та продовольства України листом від 19 травня 2021 року № 32619-21 повідомило прокуратуру про неможливість подання своєї позиції з даного питання до формування апарату Міністерства.

Прокурор листом від 2 червня 2021 року № 15/2-460вих21 повідомив позивача про намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, Прокурором правомірно вжито представницькі заходи в даній справі відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо подачі відповідного позову з огляду на те, що прокурор посилався на порушення інтересів держави внаслідок неповернення відповідачем незаконно виділених у 2018 році в межах бюджетної програми КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" бюджетних коштів на компенсацію витрат товариства без здійснення ним вказаних витрат на придбання саджанців горіха, що призвело до безпідставного та незаконного розпорядження сумою бюджетних коштів, та як наслідок, до значних втрат державного бюджету.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що правомірність вжиття прокурором представницьких заходів в даній справі відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", свідчить виключно про правомірність подання позову в інтересах держави в особі визначеного позивача, з певними вимогами до відповідача, а оцінка яких здійснюється під час розгляду справи по суті.

За змістом ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Здійснивши всебічний, повний і об`єктивний розгляд в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що виходячи зі з`ясованих судом обставин справи, підстав позову та позовних вимог, до спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми та приписи чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 ГПК України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас, 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" та з урахуванням в сукупності обставин справи та перевірки їх доказами, як кожного окремо, так і у їх сукупності.

Як свідчать матеріали справи, прокурор зазначав, що обставини внесення спірних саджанців до статутного капіталу Товариства свідчать про відсутність понесення відповідачем витрат на їх придбання та, відповідно, про відсутність законних підстав для отримання ним компенсації за бюджетною програмою КПКВК 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 587, для надання компенсації витрат за напрямами, визначеними підпунктами 1 і 2 пункту 5 цього Порядку, районні комісії (у разі їх відсутності - комісія, утворена Міністерством аграрної політики та продовольства Автономної Республіки Крим або обласні комісії) і комісія, утворена Севастопольською міською держадміністрацією, приймають від суб`єктів господарювання, включених до переліку претендентів, серед іншого, зобов`язання щодо повернення до державного бюджету в місячний строк бюджетних коштів у разі встановлення контролюючими органами факту їх незаконного одержання та/або нецільового використання.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, і що підтверджується наявними матеріалами справи, при поданні документів на розгляд комісії Міністерства, Товариством було надано таке зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів від 11 червня 2018 року вих. № 36.

За доводами прокурора, оскільки Державною аудиторською службою України встановлено незаконність отримання Товариством спірних коштів, що відображено в акті вказаного органу від 30 листопада 2020 року № 07-21/4, у відповідача виникло зобов`язання з повернення до державного бюджету отриманих коштів у загальному розмірі 27 852 300 грн.

Зі змісту зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів від 11 червня 2018 року вих. № 36 вбачається, що Товариство зобов`язалося повернути до державного бюджету в місячний строк бюджетні кошти, у разі встановлення контролюючими органами факту їх незаконного одержання та/або нецільового використання.

За результатом проведеної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Міністерства за період з 1 липня 2017 року по 31 грудня 2019 року Державною аудиторською службою України складено акт від 30 листопада 2020 року № 07-21/4.

За висновками Державної аудиторської служби України, викладеними в цьому звіті, службовими особами Міністерства в порушення пункту 5 Порядку № 587 незаконно надано Товариству компенсацію вартості саджанців, як внеску в статутний капітал, у сумі 27 852 300,00 грн, без понесення Товариством витрат. Як наслідок було нанесено матеріальну шкоду (збитки) Державному бюджету України на зазначену суму. Крім того, на засіданні комісії Міністерства 28 серпня 2018 року були присутні менше двох третин її членів, що свідчить про неправомочність такого засідання.

За змістом позовної заяви, прокурор наголошує саме на незаконності одержання Товариством суми компенсації за бюджетною програмою 2801350, оскільки такий факт встановлено контролюючим органом - Державною аудиторською службою України, у відповідача виник обов`язок з повернення в місячний строк отриманої суми компенсації відповідно до наданого ним зобов`язання від 11 червня 2018 року вих. № 36.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні регламентовано Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні".

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 868 "Про утворення Державної аудиторської служби України", яка набрала чинності 3 листопада 2015 року, утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2016 року № 43 (далі - Положення № 43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює, серед іншого, контроль за: цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів; достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах під час складання планових бюджетних показників та відповідністю взятих розпорядниками бюджетних коштів бюджетних зобов`язань відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу в бюджетному процесі); дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів; веденням бухгалтерського обліку, а також складенням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу в бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; усуненням виявлених недоліків і порушень (підпункт 4 пункту 4 Положення № 43).

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" встановлено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

За змістом пунктів 1, 7, 10, 13 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб`єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів всіх рівнів, державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду - в інших суб`єктів господарювання, визначено Порядком проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (далі - Порядок № 550).

Відповідно до пункту 2 цього Порядку інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

З огляду на наведені вище норми Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", Положення № 43 та Порядку № 550, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що встановлення факту незаконності отримання суб`єктом господарювання грошових коштів - не віднесено до повноважень цього органу, а Акт ревізії Державної аудиторської служби України - є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав, а викладені в ньому висновки є такими, що можуть бути спростовані в загальному порядку за допомогою визначених законом засобів доказування.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що Акт ревізії - не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 16 жовтня 2018 року в справі № 910/23357/17 та від 18 лютого 2020 року в справі № 910/7984/16, від 26.12.2019 року у справі № 908/2711/18.

Зокрема, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 910/23357/17 дійшов висновків, що Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 908/2711/18 зазначено, що доводи скаржника про те, що акт ревізії N 08.06-20/1 (Державної фінансової інспекції) від 27.03.2018 та платіжні доручення про сплату відповідачем частини коштів підтверджують факт неправомірного отримання відповідачем бюджетних коштів та можуть слугувати підставою для кваліфікації спірних правовідносин за статтею 1212 Цивільного кодексу України, відхиляються судом касаційної інстанції. Зазначені документи були оцінені судами попередніх інстанцій поряд із іншими доказами та враховані при ухваленні судових рішень. При цьому, суд апеляційної інстанції правильно відзначив, що акт ревізії фінансово - господарської діяльності не може розглядатися судом як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Також, аналогічна правова позиція щодо оцінки актів ревізії у подібних правовідносинах викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2020 року у справі № 910/7984/16.

Відповідно, правова позиція Верховного Суду є релевантною для цієї справи, оскільки висновки щодо статусу та доказового значення акту ревізії робились Верховним Судом не виключно "через призму договірних правовідносин" як стверджує скаржник, а стосувались більш широкого кола правовідносин, зокрема у сфері "виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися", про що прямо зазначено в Постанові Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі №910/23357/17, у зв`язку з чим доводи прокурора щодо нерелевантності вказаних правових позицій - відхиляються як необгрунтовані.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними та законними висновками суду першої інстанції про те, що висновки Держаудитслужби, викладені в зазначеному вище звіті, не можуть вважатись доказом встановлення контролюючим органом факту незаконного одержання Товариством коштів за бюджетною програмою, що відповідно до зобов`язання Товариства від 11 червня 2018 року вих. № 36 є передумовою для повернення отриманих сум до державного бюджету.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції оцінивши наявні у справі докази кожен окремо, так і в сукупності , дійшов висновку, що спірні грошові кошти в розмірі 27 852 300,00 грн були сплачені відповідачу з державного бюджету України на підставі передбаченого Порядком № 587 наказу Міністерства від 19 жовтня 2018 року № 500 "Про розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними".

Проте, зазначений наказ Міністерства на час розгляду даного спору є чинним, не визнаний незаконним та не скасований у встановленому законом порядку. Належних, допустимих доказів пред`явлення вимог щодо перевірки законності цього наказу до компетентного органу - прокурором в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не надано ні суду першої інстанції під час розгляду справи, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що перевірка законності прийнятих органом державної влади актів на виконання їх владних повноважень - не віднесена до компетенції саме господарських судів, що виключає можливість задоволення пред`явленого позову з наведених Прокурором підстав.

Окрім того, Прокурор як на підставу позову посилався також на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, за якою особа, що набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Проте, оскільки підставою для отримання відповідачем спірних коштів був зазначений наказ Міністерства від 19 жовтня 2018 року № 500, який не скасований та не визнаний нечинним у встановленому законом порядку, у суду першої інстанції були відсутні обумовлені законом підстави вважати, що такі кошти набуті або збережені відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню до бюджету на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги Прокурора про стягнення з Товариства 27 852 300,00 грн., і суд апеляційної інстанції погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції у наведеній частині.

Стосовно доводів учасників справи на стадії апеляційного провадження у справі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Доводи скаржника щодо надання судом першої інстанції неправильної оцінки обсягу повноважень Держаудитслужби та доказового значення акту ревізії, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

Прокурор в апеляційній сказі зазначав, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обсяг повноважень Держаудитслужби та визначено, що висновки Держаудитслужби, викладені в акті ревізії, не можуть вважатись доказом встановлення контролюючим органом факту незаконного одержання Товариством бюджетних коштів, а судом першої інстанції не було застосовано норми Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2016 року № 43 (далі - Положення № 43) та Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого Постановою КМУ № 550 від 20.04.2006 року (надалі - Порядок № 550), залишено поза увагою письмове зобов`язання Товариства про повернення бюджетних коштів від 11.06.2018 року вих. № 36, а також застосовано судову практику Верховного Суду, яка не підлягає застосуванню до правовідносин сторін у цій справі.

Проте, вищевказані доводи прокурора суд апеляційної інстанції, відхиляє з підстав їх необґрунтованості у відповідності до вимог ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням застосування стандарту переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції обгрунтовано дослідив норми Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", Положення № 43 та Порядку № 550, на які посилається скаржник у скарзі, та зробив правильні висновки щодо їх застосування, зокрема і щодо оцінки як доказу, Акту ревізії Держаудитслужби, який не може слугувати єдиним, достатнім та достовірним доказом в підтвердження факту неправомірного одержання відповідачем бюджетних коштів, що відповідно до письмового зобов`язання Товариства від 11 червня 2018 року вих. № 36 є передумовою для повернення отриманих сум до державного бюджету, та/або підставою для кваліфікації спірних правовідносин за статтею 1212 Цивільного кодексу України.

Як зазначалось вище, правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначено Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні".

У відповідності до ст. 1 України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Пунктами 12, 13 частини 1 статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" визначено, що органу державного фінансового контролю надається право проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється. При виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розміру встановленому законодавством порядку.

Окрім того, органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях (п. 15 ч. 1 ст. 10 вказаного Закону).

Пунктом 50 Порядку № 550 встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача про те, що результати перевірки Державної аудиторської служби України можуть бути підставою для вжиття цим органом державного фінансового контролю в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях у встановленому чинним законодавством порядку, а не для встановлення певного зобов`язання юридичної особи приватного права відповідача щодо сплати коштів до бюджету, оскільки акт ревізії Державної аудиторської служби України є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав, викладені в ній висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору, і не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь - яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що встановлені Державною аудиторською службою України обставини ведення господарської діяльності Відповідача (зокрема, в частині придбання ним майна (в якості вкладу до статутного капіталу) та понесення певних витрат на таке придбання) підлягали доказуванню прокурором та визначеним ним позивачем, і оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним Господарським процесуальним кодексом України.

Отже, сам лише Акт ревізії не є підставою для стягнення з Відповідача визначених у вказаному Акті сум, не звільняє Прокурора від процесуального обов`язку доводити свої вимоги іншими належними та допустимими доказами та не позбавляє Відповідача права спростовувати викладені в Акті ревізії висновки шляхом подання відповідних доказів, а отже, відповідний Акт не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження встановлення контролюючим органом факту незаконного одержання Товариством коштів за бюджетною програмою, і відповідно не є доказом виникнення у відповідача грошового зобов`язання щодо повернення спірної суми коштів.

З урахуванням наведеного вище, доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції залишено увагою письмове зобов`язання Товариства про повернення бюджетних коштів від 11.06.2018 року вих. № 36, - судом апеляційної інстанції також відхиляються, з огляду на те, що відповідний Акт не є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України в підтвердження встановлення контролюючим органом факту незаконного одержання Товариством коштів за бюджетною програмою, і відповідно не є доказом виникнення у відповідача грошового зобов`язання щодо повернення спірної суми коштів, і відповідно не є доказом в підтвердження встановлення контролюючими органом факту незаконного одержання та/або нецільового використання спірної суми коштів.

Також, з метою доведення необґрунтованості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для повернення бюджетних коштів згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України, прокурор посилається на правову позицію, викладену у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.07.2020 у справі № 916/1577/19, в якій судом зазначено, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівні закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Проте, на думку суду апеляційної інстанції, прокурором під час розгляду справи в суді першої інстанції не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що отримання Товариством бюджетних коштів не ґрунтується на прямій вказівці закону, а Товариство збагатилось за рахунок державного бюджету поза підставою, передбаченою законом, вказані доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Натомість, Верховний Суд України в постанові від 02.03.2016 р. у справі N 6-3090цс15 виклав правову позицію, в якій зазначив, що "Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого), набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно надувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Так, матеріалами справи підтверджується, що правовою підставою для отримання Відповідачем компенсації витрат стали:

- норми Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженого Постановою КМУ від 15 липня 2005 р. № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018 року);

- Протокол № 8 засідання комісії Мінагрополітики з питань державної підтримки розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства від 28.08.2018 року, яким вирішено схвалити розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" для компенсації витрат на садивний матеріал у садівництві із застосуванням понижуючого коефіцієнта 1,0 Товариству у сумі 27852300,00 гривень;

- Наказ Мінагрополітики від 19 жовтня 2018 року № 500 "Про розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними".

При цьому, як встановлено вище, Акт ревізії не є беззаперечним доказом безпідставності виділення бюджетних коштів Відповідачу, оскільки вищевказані Порядок № 587, Наказ № 500 та Протокол № 8, як правова підстава отримання спірної суми коштів, в судовому порядку - не оспорювались, не скасовані, не визнані протиправними та/або недійсними, а отже, правові підстави отримання спірної суми коштів - не відпали у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, зазначає, що прокурором не доведено "абсолютну" безпідставність отримання Відповідачем бюджетної компенсації у вигляді спірної суми коштів, що в сукупності свідчить про необґрунтованість тверджень Прокурора щодо наявності підстав для застосування до даних правовідносин як ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України - зокрема, так і ст. 1212 Цивільного кодексу України - в цілому.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції про те, що підставою для отримання відповідачем спірних коштів був зазначений наказ Міністерства від 19 жовтня 2018 року N 500, який не скасований та не визнаний нечинним у встановленому законом порядку, а у суду відсутні підстави вважати, що такі кошти набуті або збережені відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню до бюджету на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Також, стосовно посилань відповідача на необхідність врахування висновків експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 05.02.2019 року за № 05.02.2019-1, складеним судовим експертом Петренко Н. Б., висновку експерта №2/06-2021 у господарській справі №910/9742/21, датованим 12.07.2021 року та підготовленим Судовим експертом Тихоненко І. П., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 98 Господарського процесуального кодексу України:

1. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

2. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

3. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

4. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

5. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

6. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

7. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

8. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Ч. 5 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Стосовно висновків експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 05.02.2019 року за № 05.02.2019-1, складеним судовим експертом Петренко Н. Б., суд апеляційної інстанції дослідивши вказаний висновок встановив, що він не відповідає ч. 6, 7 ст. 98, ч. 5 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, оскільки у ньому не міститься відомостей про те, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Таким чином, вказаний висновок не приймається судом апеляційної інстанції в якості доказу.

Стосовно висновку експерта №2/06-2021 у господарській справі №910/9742/21, датованим 12.07.2021 та підготовленим Судовим експертом Тихоненко І. П., суд апеляційної інстанції зазначає, що у вказаному висновку містяться відомості, обумовлені ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, і у ньому надано наступні відповіді на поставлені питання:

- наявність у товариства витрат, що визначаються згідно з відповідним положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, на придбання саджанців горіху сорту «Чандлер» в кількості 134 600 од. на суму 39 984 148 грн внаслідок внесення АТ УВ Холдинг АГ майнового вкладу до статутного капіталу відповідача за актом приймання - передачі майна від 29.03.2018 - документально підтверджується;

- наявність у Товариства (внаслідок внесення АТ УВ Холдинг АГ майнового вкладу до статутного капіталу відповідача за актом приймання - передачі майна від 29.03.2018) витрат на придбання саджанців горіха сорту «чандлер» в кількості 134 600 од. на суму 39 984 148 грн, що визначаються згідно з відповідними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку та підлягають компенсації згідно з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженим Постановою КМУ від 15.07.2005 № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018) - документально підтверджується;

- факт одержання відповідачем бюджетних коштів, отриманих як компенсація витрат на придбання садивного матеріалу саджанців горіха сорту «чандлер» 19.11.2018 та 22.12.2018 в загальному розмірі 27 852 300 грн. з дотриманням умов, визначених з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженим Постановою КМУ від 15.07.2005 № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018) - документально підтверджується;

- цільове використання відповідачем бюджетних коштів, отриманих як компенсація витрат на придбання садивного матеріалу (саджанців горіха сорту «чандлер») в загальному розмірі 27 852 300 грн., та відображення їх у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності відповідача - документально підтверджується;

- завдання збитків (шкоди) державному бюджету в розмірі 27 852 300,00 грн. за господарською операцією з отримання відповідачем у листопаді-грудні 2018 року бюджетної компенсації здійснених витрат на придбання садивного матеріалу (саджанців горіха сорту «чандлер») згідно з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженим Постановою КМУ від 15.07.2005 № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018) - - документально не підтверджується.

Таким чином, вказаний висновок приймається судом апеляційної інстанції в якості доказу в розумінні ст. 73 Господарського процесуального кодексу України та оцінюється в сукупності з іншими доказами у справі.

Доводи прокурора про відсутність у Товариства витрат, які підпадають під бюджетну компенсацію, та не надання судом першої інстанції оцінки вказаному факту, - суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

Пунктом 5 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженого Постановою КМУ від 15 липня 2005 р. № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018 року), встановлено, що бюджетні кошти надаються суб`єктам господарювання, які займаються виноградарством, садівництвом і хмелярством (далі - суб`єкти господарювання), незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності для компенсації здійснених у поточному бюджетному році витрат (без урахування сум податку на додану вартість) за такими напрямами: 2) придбання садивного матеріалу плодово-ягідних культур, винограду та хмелю (до 80 відсотків здійснених у поточному та попередньому бюджетних роках витрат без урахування сум податку на додану вартість), але не більше встановлених Мінагрополітики нормативів за умови закладення насаджень у поточному році.

Підпунктом 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно - правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також: операції з безоплатного надання товарів.

Статтею 115 Цивільного кодексу України та ст. 85 Господарського кодексу України передбачено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Згідно з п. 14.1.81 пп. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, інвестиції - господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно, а прямі інвестиції - господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою при їх розміщенні такою особою.

З огляду на викладене, в контексті спірних правовідносин учасників справи, врахувавши в сукупності правову економічну природу відповідних витрат відповідача, підтверджених висновком експерта №2/06-2021 у господарській справі №910/9742/21, датованим 12.07.2021 та підготовленим Судовим експертом Тихоненко І. П., як і подані відповідачем докази в підтвердження понесення відповідних витрат (зокрема, і в спірній сумі), а саме: дані фінансової звітності Відповідача за 2018-2020 року стосовно операцій з внесення майна до статутного капіталу такого товариства в обмін на емітовані ним корпоративні права, обліку їх як основні засоби з зазначенням первісної їх вартості (інвестицій у виді біологічних активів, отриманих/придбаних Відповідачем в якості вкладу до Статутного капіталу в обмін на корпоративні права, що є його витратами на дату такого отримання/придбання), які свідчать про відображення Відповідачем у фінансовій звітності операції з придбання (отримання) саджанців грецького горіху у якості майнового вкладу до Статутного капіталу, що в розумінні Підпунктом 14.1.202 пункту 14.1 статті 14, п. 14.1.81 пп. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, є витратами відповідача, - суд апеляційної інстанції наголошує, що вказані докази є більш вірогідними в розумінні ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, ніж докази, подані прокурором в спростування вказаного факту щодо понесення відповідачем витрат у спірній сумі, з урахуванням також і того, що висновки Держаудитслужби, викладені в акті ревізії, не можуть вважатись доказом встановлення контролюючим органом факту незаконного одержання Товариством коштів за бюджетною програмою, Акт ревізії не може вважатись належним доказом відсутності у Товариства відповідних витрат.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що виділення бюджетних коштів Відповідачу, на підставі Порядку № 587, Наказу № 500 та Протоколу № 8, як правових підстав отримання спірної суми коштів, відбувалось у визначеному ними порядку, і ні відповідними бюджетними програмами, ні вказаними актами не встановлено яким саме чином відповідач повинен здійснити відповідні витрати, які підлягають відшкодуванню, а отже, суб`єкт господарювання у даному випадку, наділений широким колом здійснення відповідної господарської діяльності для здійснення відповідних витрат у порядку, який не заборонений чинним законодавством, що і було реалізовано відповідачем в контексті спірних правовідносин учасників спору, і внаслідок таких дій жодної шкоди державному бюджету в розмірі 27 852 300,00 грн. за господарською операцією з отримання відповідачем у листопаді-грудні 2018 року бюджетної компенсації здійснених витрат на придбання садивного матеріалу (саджанців горіха сорту «чандлер») згідно з Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для розвитку виноградарства, садівництва і хмелярства, затвердженим Постановою КМУ від 15.07.2005 № 587 (в редакції, що діяла з 27.02.2018) - - документально не підтверджується (що зазначено у висновку експерта).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вищевказаними доказами у сукупності та доводами відповідача повністю спростовуються відповідні доводи прокурора в апеляційній скарзі та підтверджується законність висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги прокурора про стягнення з Товариства 27 852 300.00 грн. виділених коштів для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік.

Твердження прокурора про ненадання оцінки та не спростування судом першої інстанції доводів щодо наявності зобов`язання у відповідача на повернення коштів, - суд апеляційної інстанції, відхиляє з огляду на наступне.

Прокурор стверджує, що судом першої інстанції не було встановлено зміст спірних правовідносин, виходячи з умов підписаного відповідачем зобов`язання від 11.06.2018 року № 36, у зв`язку з чим, не застосовано до спірних правовідносин ст. ст. 509, 526, 625 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України та пункти 5, 7 Порядку від 15 липня 2005 р. № 587.

Проте, на думку суду апеляційної інстанції, вказані твердження спростовуються змістом рішення суду першої інстанції, що зі змісту зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів від 11 червня 2018 року вих. №36 вбачається, що Товариство зобов`язалося повернути до державного бюджету в місячний строк бюджетні кошти, у разі встановлення контролюючими органами факту їх незаконного одержання та/або нецільового використання, проте, наявними у справі доказами, які оцінені судом апеляційної інстанції як кожен окремо, так і у їх сукупності, підтверджується, що спірні грошові кошти в розмірі 27 852 300,00 гри були сплачені відповідачу з державного бюджету України на підставі передбаченого Порядком N 587 наказу Міністерства від 19 жовтня 2018 року N 500 "Про розподіл коштів за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними", проте зазначений наказ Міністерства на час розгляду даного спору залишається чинним, не визнаний незаконним та не скасований у встановленому законом порядку, і факт їх незаконного одержання та/або нецільового використання - не доведений прокурором в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а також спростовується сукупністю наявних у справі доказів, які більш вірогідно свідчать про факт законного одержання та цільового використання відповідачем спірної суми коштів, що виключає наявність обумовлених законом підстав для їх повернення відповідачем.

Щодо твердження прокурора про те, що не вирішення судом першої інстанції при ухваленні рішення, яка правова норма має застосовуватись до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Прокурор в позовній заяві стверджував про виникнення у Відповідача перед Мінагрополітики грошового зобов`язання щодо повернення незаконно отриманих бюджетних коштів та посилався на ст. ст. 1, 509, 524, 525, 526, 533 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 173, ч.ч. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України та п. 5 Порядку №-587, ст. 1212 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Окремо зазначено, що «самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Також, у цій постанові Велика Палата ВС окреслила такі обов`язки суду: (1) надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та (2) визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Додатково про обов`язок суду застосувати принцип jura novit curia Велика Палата ВС зазначала також в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц:

В свою чергу, суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справив становив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні (1) вірно надав правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та (2) визначив, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, вказавши нормативні акти, на яких ґрунтуються відповідні висновки суду першої інстанції, зазначивши усе в сукупності в мотивувальній частині рішення, чим спростовуються доводи прокурора, що суд першої інстанції не надав правову кваліфікацію відносинам сторін у цій справі.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх"про стягнення заборгованості в розмірі 27 852 300,00 грн - виділені кошти для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік - не є законними та обґрунтованими, не були доведені належними засобами доказування в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а отже, задоволенню не підлягають.

Також, з посиланням на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, прокурор просив стягнути з відповідача 835 569,00 грн - три проценти річних від простроченої суми грошових зобов`язань щодо повернення компенсації витрат на садивний матеріал.

Ст. 625 Цивільного кодеку України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В свою чергу, оскільки за наслідками розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено відсутність у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання з повернення 27 852 300,00 грн виділених коштів для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік, як не встановлено і прострочення такого виконання, а тому обумовлені ст. 625 Цивільного кодексу України підстави для стягнення з відповідача 835 569,00 грн - три проценти річних від простроченої суми грошових зобов`язань щодо повернення компенсації витрат на садивний матеріал - відсутні, у зв`язку з чим вимоги прокурора у вказаній частині не є законними та обґрунтованими, не були доведені належними засобами доказування в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а отже, також задоволенню не підлягають.

Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким повністю відмовлено у задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до товариства з обмеженою відповідальністю "Український волоський горіх"про стягнення заборгованості в розмірі 28 687 869,00 грн, з яких: 27 852 300,00 грн - виділені кошти для компенсації витрат на садивний матеріал за бюджетною програмою 2801350 "Державна підтримка розвитку хмелярства, закладення молодих садів, виноградників та ягідників і нагляд за ними" на 2018 рік, 835 569,00 грн - три проценти річних від простроченої суми грошових зобов`язань щодо повернення компенсації витрат на садивний матеріал.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21, за наведених прокурором доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника - Київську міську прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/9742/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Київською міською прокуратурою.

4. Матеріали справи № 910/9742/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано: 02.08.2022.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді К.В. Тарасенко

О.В. Тищенко