ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року Справа № 903/179/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Коломис В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Сіа-Брок" на рішення Господарського суду Волинської області від 18.05.2022р. (повний текст - 23.05.2022р.) у справі №903/179/22 (суддя Якушева І.О.)

за позовом Приватного підприємства "Сіа-Брок" (с.Струмівка, Луцький район)

до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" в особі Волинської регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (м.Луцьк)

про стягнення 60288,24 грн.,

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18.05.2022р. у справі №903/179/22 відмовлено у позові Приватного підприємства "Сіа-Брок" до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" в особі Волинської регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про стягнення 60288,24 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Сіа-Брок" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі, зокрема, зазначає, що ПП «Сіа-Брок» не погоджувало суми страхового відшкодування в розмірі 63 051,10 грн. Відсутність такого погодження проглядається зокрема в поданні відповідачу листа з проханням здійснити відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу «Peugeot 508» д.н.з НОМЕР_1 , в розмірі 212825,83 грн, який отримано відповідачем до моменту виплати відшкодування в сумі 63051,10 грн, що не заперечується сторонами. На дану обставину та факт не погодження суми страхового відшкодування неодноразово зверталась увага суду.

Вважає, що суд не надав таким обставинам належної оцінки в результаті чого в цій частині не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, та визнав встановленими обставини, які є не доведеними (щодо погодження ціни), в результаті чого висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення відповідно до ст.277 ГПК України.

Апелянт зазначає, що особа яка керувала транспортним засобом в момент ДТП ( ОСОБА_1 ) ніколи не перебував у трудових чи договірних відносинах із ПП «Сіа-Брок» та доручення на право погодження сум страхового відшкодування вказаній особі не надавались. ОСОБА_1 діяв від імені ПП «Сіа-Брок» та не підіймав питання захисту власних прав, а діяв з метою виплати страхового відшкодування власнику автомобіля. В даному випадку ОСОБА_1 не є потерпілим оскільки його життю, здоров`ю та/або майну не заподіяна шкода внаслідок ДТП та це підтверджується тим, що він звертався до відповідача від імені власника автомобіля який і є потерпілою стороною.

Стверджує, що у даній справі позивачем є ПП «Сіа-Брок» яке є власником автомобіля та недоотримало страхове відшкодування, яке не погоджувало страхової суми та не проведення експертизи, та яке звернулося за захистом своїх прав до суду будучи потерпілим від ДТП, проте саме цим обставинам судом не було надано належної оцінки та не було їх досліджено, та в основному в оскаржуваному рішенні описано правове становище особи яка керувала транспортним засобом в момент ДТП, а не розглянуто спір по його суті.

Висновком експерта встановлено, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «PEUGEOT 508» д.н.з. НОМЕР_1 , з врахуванням зносу складових, складає 119049,09 грн. Відповідач сплатив 63051,10 грн страхового відшкодування, внаслідок скоєного ДТП. Враховуючи вище викладене, ціна позову в частині стягнення страхового відшкодування становить 55997,99 грн. А також 4290,25 грн витрат на проведення досліджень з визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля.

На підставі викладеного скаржник просить суд скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 18.05.2022р. у справі №903/179/22 повністю, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПП «Сіа-Брок» задовільнити в повному обсязі. Стягнути з позивача судові витрати понесені відповідачем.

Апеляційна скарга надійшла безпосередньо на адресу суду апеляційної інстанції 02.06.2022р.

Листом від 03.06.2022р. матеріали справи витребувано з Господарського суду Волинської області.

08.06.2022р. належним чином оформлені матеріали справи №903/179/22 надійшли до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою суду від 09.06.2022р. (головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В.) відкрито апеляційне провадження та роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

21.06.2022р. на адресу суду від представника Приватного підприємства "Сіа-Брок" надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

12.07.2022р. на адресу суду від Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві відповідач, зокрема, стверджує про помилковість твердження апелянта, що предметом доказування в даній справі є виключно розмір страхового відшкодування, адже перед визначенням такого розміру необхідно було довести або спростувати, що ОСОБА_1 , як фактичний володілець пошкодженого автомобіля, відповідно норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України наділений правом погоджувати розмір страхового відшкодування з відповідачем і, взагалі, чи був наділений правом на вчинення дій, які фактично були ним здійсненні щодо вказаного страхового випадку.

Зазначає, що дії відповідача щодо погодження із ОСОБА_1 розміру відшкодування та здійснення відшкодування в такому розмірі є правомірними, відповідають вимогам законодавства, свідчать про виконання обов`язків відповідача за договором страхування в повному обсязі (доводить припинення зобов`язання шляхом його виконання належним чином і в повному обсязі) та нівелює всі твердження позивача про розмір належної страхової виплати, які закономірно не підлягали розгляду судом першої інстанції за відсутності підстав для цього.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції всебічно з`ясувавши обставини справи, зокрема, наявність у ОСОБА_1 реєстраційних документів на пошкоджене авто та посвідчення водія відповідної категорії, незаперечення позивачем факту володіння та користування цим авто Ліпичем О.Г., яке було надано самим позивачем, відсутності даних щодо неправомірності такого володіння, всі законодавчо передбачені дії, виконані Ліпичем О.Г. щодо отримання відшкодування, наявність попередніх подібних правовідносин між позивачем та відповідачем щодо отримання страхового відшкодування, в яких погодження розміру також було здійснено ОСОБА_1 , а також всі інші обставини правильно застосував нижчевказані норми матеріального права, враховуючи позицію Верховного Суду, яка підлягає застосуванню в цій справі, адже вони стосуються подібних правовідносин щодо можливості фактичного володільця, який не є власником пошкодженого майна за реєстраційними документами, звертатися до страховика з вимогою про відшкодування заподіяних збитків та погоджувати розмір таких збитків.

Враховуючи, що ОСОБА_1 і позивач є особами, які мають право на отримання відшкодування (але лише хтось один з них), відсутність прямої заборони для ОСОБА_1 визначити в заяві про страхове відшкодування одержувачем виплати іншу особу, яка має на це право (позивача), а така можливість не суперечить Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (навіть передбачена п.36.4. ст.36) - свідчить про наявну альтернативу диспозитивного права ОСОБА_1 задовольнити свої майнові вимоги щодо відшкодування заподіяної шкоди шляхом отримання страхового відшкодування або ним особисто, або позивачем, як власником автомобіля за реєстраційними документами.

Визначивши позивача отримувачем відшкодування, яке було виплачене відповідачем, ОСОБА_1 правомірно реалізував вказане право.

На підставі викладеного відповідач просить суд апеляційну скаргу Приватного підприємства «Сіа-Брок» на рішення Господарського суду Волинської області від 18.05.2022р. у справі №903/179/22 залишити без задоволення, а рішення - без змін.

19.07.2022р. на електронну адресу суду від позивача надійшли пояснення щодо відзиву на апеляційну скаргу (вх.№4351/22).

У поясненнях скаржник зазначає, що оскільки всі обставини в даній справі окрім розміру страхового відшкодування визнані сторонами та відповідно в силу положень ГПК не підлягають доказуванню, то розмір страхового відшкодування фактично єдина яка є предметом доказування в даній справі.

Зауважує, що всі висновки суду на які посилається відповідач стосуються наявності у водія транспортного засобу який потрапив у ДТП права на подання заяви про здійснення страхового відшкодування, його отримання, погодження суми, тощо. Наведені відповідачем висновки Верховного Суду здійснені не в аналогічних правовідносинах як в даній справі.

Звертає увагу, що в даному випадку ОСОБА_1 подавав заяву не як водій транспортного засобу та в заяві не зазначав себе отримувачем страхового відшкодування, а діяв як представник ПП «Сіа-Брок» та не мав повноважень на погодження суми страхового відшкодування. Відповідач повинен був отримати документ який підтверджує його повноваження зокрема на погодження суми страхового відшкодування, проте такий документ не отримувався відповідачем та не міг бути отриманим в силу його не існування, як і повноважень в ОСОБА_1 на погодження суми страхового відшкодування.

Зазначає, що у разі виникнення спору щодо визначення його розміру повинні виходити з фактичної суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування.

З огляду на викладене позивач просить суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 18.05.2022р. у справі №903/179/22 повністю, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПП «Сіа-Брок» задовільнити в повному обсязі.

19.07.2022р. на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про відшкодування судових витрат (вх.№2153/22) в якій просить суд у разі задоволення апеляційної скарги стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» в особі Волинської регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь Приватного підприємства «Сіа-Брок» понесені судові витрати в сумі 22202,50 грн, а саме: витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16000,00 грн, витрати пов`язані із сплатою судового збору за подання позовної заяви в сумі 2481,00 грн та апеляційної скарги в сумі 3721,50 грн.

Ухвалою від 25.07.2022р. відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства "Сіа-Брок" про проведення розгляду апеляційної скарги на рішення Господарського суду Волинської області від 18.05.2022р. у справі №903/179/22 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

06 листопада 2021р. о 17 год. 00 год. у м.Луцьку на перехресті вулиць Шевченка- Чернишевського сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю транспортних засобів Маzda 6, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , Реugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та БАЗ А079.09, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок якої вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2021 року у справі №161/20300/21 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На момент скоєння ДТП автомобіль Маzda 6, д.н.з НОМЕР_2 , був забезпечений Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР 9899351 від 26.03.2021 (надалі - Поліс).

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну, за цим Полісом становить 130 000 грн 00 коп. на одного потерпілого, розмір франшизи - 0,00 грн. Одним із страхових випадків за Полісом є заподіяння шкоди майну третіх осіб.

08.11.2021р. до відповідача з повідомленням про ДТП звернувся ОСОБА_1 - водій автомобіля Реugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент скоєння ДТП.

До зазначеного повідомлення про ДТП ОСОБА_1 додав копію посвідчення водія серії НОМЕР_4 та копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 на автомобіль Реugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 .

Відповідність цих копій оригіналам, які також надав ОСОБА_1 , засвідчені уповноваженим працівником відповідача.

23.11.2021р. представником відповідача, яким за участю водія ОСОБА_1 було проведено огляд автомобіля Реugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 , про що складений відповідний акт і скріплений підписами сторін.

02.12.2021р. ОСОБА_1 , як особа, яка має право на отримання страхового відшкодування (особа, яка правомірно керувала транспортним засобом Peugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 ), звернувся до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" в особі Волинської регіональної дирекції Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" із заявою про страхове відшкодування, якою погодився з розміром належного страхового відшкодування в сумі 63051,10 грн та не наполягав (відмовляється) на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого внаслідок ДТП 06.11.2021р. автомобіля Реugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 .

13.12.2021р. на адресу відповідача від позивача надійшов лист №1 з проханням здійснити відшкодування шкоди за цим страховим випадком в розмірі 212825,83 грн.

На підставі заяви про страхове відшкодування та страхового акту №35326/16/921 від 15.12.2021р. відповідач на користь позивача виплатив страхове відшкодування в розмірі 63051,10 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №237109 від 21.12.2021р.

Тобто, за цим страховим випадком відповідач в повному обсязі виконав обов`язок щодо виплати страхового відшкодування позивачу як передбачено договором страхування (Поліс АР9899351) та Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому вказане зобов`язання припинилося виконанням, проведеним належним чином, відповідно до ст.599 ЦК України.

На лист позивача (№1 від 13.12.2022р.) відповідач надіслав відповідь №03745/0121 від 16.12.2021р., в якій повідомив, що розмір страхового відшкодування вже був погоджений відповідно до заяви про страхове відшкодування від 02.12.2021р. та становить 63051,10 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач не задовольнив прохання позивача і добровільно не перерахував заявленої суми, позивач звернувся з позовом до суду та обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що заява про страхове відшкодування від 02.12.2021р., якою погоджено остаточну суму страхового відшкодування в розмірі 63051,10 грн. і засвідчено відмову від проведення експертизи пошкодженого автомобіля, була подана ОСОБА_1 - особою, яка, на думку позивача, не мала на це повноважень, адже не перебувала у трудових чи договірних відносинах з позивачем та йому не доручалося питання узгодження суми страхового відшкодування.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, додаткових пояснень, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок визначення розміру та здійснення страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, регулюються Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Закон).

Згідно п.2.1. ст.2 якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Тобто, як вірно відмічено судом першої інстанції Закон, який є спеціальним до таких відносин, має перевагу в застосуванні перед іншими Законами та нормативно-правовими актами, в тому числі й щодо положень ЦК України про відшкодування шкоди.

У статті 1 Закону наведено визначення основних термінів, які в ньому вживаються, й зокрема:

- потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п.1.3);

- власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (п.1.6);

- наземні транспортні засоби (надалі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах (п.1.5);

- дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п.1.12).

Як визначено п.22.1. ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.28 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо- транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Пункт 35.1. ст.35 Закону визначає, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Як встановлено п.1 ч.1 ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право володіння.

Статтею 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу

Частиною 1 статті 397 Цивільного кодексу України встановлено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Згідно ч.3 ст.397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Як встановлено п.2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1029 від 26.09.2011р., чинній на момент ДТП 06.11.2021р., власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021р. у справі №147/66/17 щодо питання застосування вищезазначених норм права у подібних правовідносинах в частині права фактичного володільця майна звертатися з вимогою про відшкодування шкоди до страховика особи, яка заподіяла шкоди, та вважає, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.

За змістом частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (висновок Верховного Суду України в постанові від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14).

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає, що особі, яка правомірно керувала транспортним засобом, належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи.

Аналогічного висновку дійшли Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 07 листопада 2018 року у справі №200/21325/15-ц, від 03 квітня 2019 року в справі №299/2811/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі №300/193/17, від 27 листопада 2019 року у справі №607/3007/16-ц, Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, і така практика є сталою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 11 травня 2018 року у справі №904/2533/15 зазначив, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд дійшов необгрунтованого висновку про те, що особа 5 не має права на відшкодування шкоди, завданої майну, яким він володів на законних підставах. Адже особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має право також вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну, в силу положень 396 ЦК України. Висновок суду апеляційної інстанції про обов`язок відшкодування шкоди виключно власнику майна за наявності законного володільця невілює законодавчо закріплене право захисту належних володільцю майнових прав на підставі статті 396 ЦК України та суперечить меті такого виду відповідальності, як відшкодування шкоди, заподіяної майну внаслідок ДТП.

Також, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 11.11.2021р. у справі №185/5823/20, зазначено, що правомірна експлуатація транспортного засобу - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як правомірне володіння транспортним засобом надає особі лише прав щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.

У наведеній постанові Верховний Суд також зазначив наступне:

«Відповідно до змісту частини першої статті 397 Цивільного кодексу України володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Положеннями статті 398 Цивільного кодексу України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Тобто, правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

За змістом пункту 2.2. із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №124 від 11 лютого 2009 року в редакції постанови Кабінету Міністрів №1029 від 26 вересня 2011 року, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця.

Отже, Верховний Суд наголошує на тому, що власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом».

Колегія суддів вважає, що встановленні обставини справи та наведені вище норми права з правовими висновками Верховного Суду спростовують твердження позивача про відсутність у ОСОБА_1 повноважень на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування та узгодження розміру такого відшкодування.

Як було встановлено, автомобіль Реugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 перебував у правомірному фактичному володінні ОСОБА_1 , факт володіння не заперечувався позивачем.

Правомірність володіння підтверджується також наявністю в ОСОБА_1 реєстраційного документа, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 на автомобіль Реugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 , посвідчення водія серії НОМЕР_4 , які особисто ним були надані, а також приєднаними позивачем до позовної заяви копіями вказаних свідоцтва та посвідчення, довідкою Національної поліції України про дорожньо-транспортну пригоду, адміністративними матеріалами за фактом ДТП 06.11.2021р., копією постанови Луцького міськрайонного суду, Волинської області від 10 грудня 2021 року у справі №161/20300/21, повідомленням про ДТП та копією заяви про страхове відшкодування ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.396 Цивільного кодексу України в розумінні Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ОСОБА_1 є потерпілим, а тому його право на звернення до відповідача із заявою про страхове відшкодування прямо передбачено законодавством, так само, як і право узгоджувати розмір страхового відшкодування та користуватися іншими правами потерпілого, закріпленими в Законі.

Закон не забороняє фактичному правомірному володільцю майна визначати в заяві про страхове відшкодування одержувачем такого відшкодування його самого, як фактичного правомірного володільця майна, або ж власника за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , яким є позивач.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Пунктом 36.4. ст.36 Закону передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування).

Визначивши позивача отримувачем відшкодування, яке було виплачене відповідачем, ОСОБА_1 правомірно реалізував вказане право.

Щодо правомірності оцінки заподіяної шкоди в розмірі 63051,10 грн, та виплати страхового відшкодування саме в такому розмірі слід зазначити наступне.

Відповідно до абзацу 1 пункту 36.2. статті 36 Закону страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Як вірно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 на підставі приписів ст.ст.395, 396 ЦК України, Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та в розумінні цього Закону є потерпілим.

Після проведеного огляду пошкодженого автомобіля між відповідачем та ОСОБА_1 була досягнута взаємна згода про те, що розмір страхового відшкодування за майнову шкоду, заподіяну автомобілю Peugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок страхового випадку ДТП, яке було скоєно 06.11.2021р., становить 63051,10 грн з усіма вирахуваннями. Було досягнуто згоди про спосіб здійснення страхового відшкодування, яке має здійснюватися шляхом безготівкового розрахунку на банківські реквізити позивача - Приватного підприємства Сіа Брок.

Також було передбачено, що ні відповідач, ні потерпілий ОСОБА_1 не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Вказані домовленості були закріпленні в заяві про страхове відшкодування від 02.12.2021р. шляхом текстуального відображення та засвідченням особистим підписом ОСОБА_1 .

На підставі досягнутої домовленості, заяви про страхове відшкодування від 02.12.2021р., що відповідає вимогам Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідач прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 63051,10 грн та здійснив виплату на користь позивача, тобто зобов`язання припинилося виконанням, проведеним належним чином, відповідно до ст.599 ЦК України.

Право відповідача як страховика на виплату страхового відшкодування без проведення експертизи на підставі досягнутої домовленості (згоди) прямо передбачено п.36.2. ст.36 Закону, так само, як і право потерпілого, яким є ОСОБА_1 , на досягнення такої згоди, що свідчить про правомірність дій відповідача, ОСОБА_1 та про відсутність порушень прав позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується, що правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача 55997,99 грн шкоди відсутні.

Оскільки ОСОБА_1 - водій автомобіля Peugeot 508, д.н.з. НОМЕР_1 , звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування та погодив розмір страхового відшкодування, у позивача не виник обов`язок визначати розмір збитків шляхом проведення експертизи (дослідження).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 4290,25 грн витрат, понесених позивачем на оплату дослідження з визначення вартості відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля, яка ґрунтується на приписах ст.ст.34, 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки за встановлених обставин позивач не довів необхідності проведення експертизи.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст.78 Господарського процесуального кодексу України,)

Згідно з ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що перед визначенням розміру страхового відшкодування необхідно було встановити чи ОСОБА_1 , як фактичний володілець пошкодженого автомобіля, відповідно норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільного кодексу України наділений правом погоджувати розмір страхового відшкодування з відповідачем, а також, чи був наділений правом на вчинення дій, які фактично були ним здійсненні щодо вказаного страхового випадку.

Зазначене судом першої інстанції було здійснено та правомірно встановлено, що дії відповідача щодо погодження із ОСОБА_1 розміру відшкодування та здійснення відшкодування в такому розмірі є правомірними, відповідають вимогам законодавства, свідчать про виконання обов`язків відповідача за договором страхування в повному обсязі, на підставі чого обґрунтовано відмовлено у позові.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на скаржника (позивача), а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви Приватного підприємства "Сіа-Брок" про відшкодування судових витрат (вх.№2153/22 від 19.07.2022р.).

Керуючись ст.ст.8, 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Сіа-Брок" на рішення Господарського суду Волинської області від 18.05.2022р. у справі №903/179/22 залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відмовити у задоволенні заяви Приватного підприємства "Сіа-Брок" про відшкодування судових витрат (вх.№2153/22 від 19.07.2022р.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складений 04.08.2022р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.