ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2022м. ДніпроСправа № 904/521/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Татарчука В.О. за участю секретаря судового засідання Дробота А.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу:

За позовом Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" (м. Дніпро)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубікон-Моноліт" (м. Дніпро)

про стягнення вартості поставленої та спожитої теплової енергії

Представники:

від позивача: Вовчук О.Ю.;

від відповідача: Іщенко В.Г.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубікон-Моноліт" про стягнення 315877,33грн - заборгованості, 8274грн - 3% річних, 17112,52грн - втрат від інфляції. Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати послуг з постачання теплової енергії за адресою: 49027, м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, 22, які надані без договору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2022 позовну заяву залишено без руху на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України та надано позивачу строк для усунення недоліків.

01.04.2022 від Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням судового засідання на 28.04.2022.

28.04.2022 сторони не забезпечили явку своїх представників, у зв`язку з чим, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2022 розгляд справи був відкладений на 17.05.2022.

16.05.2022 відповідач подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву в якому заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що відповідач не був споживачем комунальних послуг за вказаною позивачем у позові адресою, оскільки користувався нежитловими приміщеннями на підставі договору найму №040-16/АН від 26.09.2016. Відповідно до пункту 1.2 зазначеного договору, власником нежитлових приміщень за адресою: 49027, м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, 22 є Іноземне підприємство "Інвестгруппа "Троя". Також зазначає, що позивачем не долучено до позовної заяви доказів, які б підтверджували факт постачання теплової енергії саме за адресою: м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, 22. Додані до позовної заяви рахунки на оплату та видаткові накладні стосуються іншої адреси, а саме: Шевченківський (Бабушкінський) р-н, вул. Перемоги, 113. При цьому зазначає, що відповідач листом від 17.12.2021 не визнавав наявність заборгованості в сумі 315877,33грн з постачання теплової енергії за адресою: м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, 22.

17.05.2022 сторони не забезпечили явку своїх представників, у зв`язку з чим, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2022 розгляд справи був відкладений на 02.06.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.06.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 16.06.2022. Зобов`язано позивача надати до суду та направити сторонам у справі відповідь на відзив, а відповідача - надати до суду та направити сторонам у справі заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2022 відкладено підготовче засідання на 30.06.2022.

Протокольною ухвалою в засіданні 30.06.2022 оголошено перерву до 05.07.2022 та надано позивачу час для підготовки відповіді на відзив.

05.07.2022 представник позивача подав до канцелярії суду відповідь на відзив, в якій просив вважати правильною адресою: вул. Перемоги, буд.113, м. Дніпро, як місця постачання теплової енергії Комунальним підприємством "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" у січні, лютому та березні 2021 року Товариству з обмеженою відповідальністю "Рубікон-Моноліт". Також зазначає, що відповідач у своєму листі від 17.12.2021 гарантував оплату поточної заборгованості за договором постачання теплової енергії №267 в строк до 01.02.2022. Зазначений договір був укладений між сторонами для постачання теплової енергії за адресою: вул. Перемоги, буд.113, м. Дніпро. При цьому зазначає, що відповідно до пункту 10.1 зазначеного договору він діяв до 31.12.2020.

05.07.2022 представник відповідача подав до канцелярії суду заперечення на відповідь на відзив в яких просив відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що строк дії договору №267 від 06.11.2019 не продовжувався, предметом стягнення є заборгованість за період січня-березня 2021 року, тобто поза межами дії договору. При цьому відповідач стверджує, що листом від 17.12.2021 не визнавав наявність заборгованості у сумі 315877,33грн, а заборгованість за грудень 2020 у сумі 125029,25грн була ним сплачена в повному обсязі 31.01.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.07.2022 закрито підготовче провадження. Справу призначено до розгляду по суті в засіданні на 19.07.2022.

Протокольною ухвалою в засіданні 19.07.2022 оголошено перерву до 28.07.2022.

У судовому засіданні 28.07.2022 проголошені вступна та резолютивна частина рішення суду.

Під час розгляду справи судом досліджені докази, наявні в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

06.11.2019 між Комунальним підприємством "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" (далі постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рубікон-Моноліт" (далі споживач, відповідач) укладено договір №267 на постачання теплової енергії (далі договір) (а.с. 94-99 том 1).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник постачає споживачу теплову енергію (далі за текстом теплова енергія) (ДК021:2015:09320000-8 «Пара, гаряча вода та пов`язана продукція») по об`єктах споживача в 2019-2020р.р., а споживач приймає та зобов`язується оплатити теплову енергію на умовах даного договору.

Теплова енергія постачається споживачу в обсязі до 546,230 Гкал до 31.12.2020 (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 1.3 договору теплова енергія постачається споживачу на такі потреби:

- опалення в період опалювального періоду.

При наявності приладів обліку щомісячні нарахування за спожиту теплову енергію виконуються за їх показаннями, зафіксованими в двохсторонніх актах (п. 1.5 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору місце поставки теплової енергії: вул. Перемоги, буд. 113, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Україна, 49033.

Облік спожитої теплової енергії, проводиться за комерційними приладами обліку (п. 5.2 договору).

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2020 включно. Відповідно до ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України відносини між сторонами виникли з 6 листопада 2019 року, а в частині розрахунків за спожиту теплову енергію до їх повного здійснення (п. 10.1 договору).

Позивачем у період з січня по березень 2021 року здійснювалось постачання теплової енергії за адресою: вул. Перемоги, буд. 113, м. Дніпро на загальну суму 315877,33грн, на підтвердження чого позивач надав копії рахунків на оплату та видаткових накладних:

№ 267/1/В від 31.01.2021 за січень 2021 на суму 96497,74грн;

№ 267/1/Т від 31.01.2021 за січень 2021 на суму 6574,06грн;

№ 267/1/П від 31.01.2021 за січень 2021 на суму 1109,29грн;

№ 267/2/В від 28.02.2021 за лютий 2021 на суму 87160,69грн;

№ 267/2/Т від 28.02.2021 за лютий 2021 на суму 5937,96грн;

№ 267/2/П від 28.02.2021 за лютий 2021 на суму 1001,95грн;

№ 267/3/В від 31.03.2021 за березень 2021 на суму 108846,18грн;

№ 267/3/Т від 31.03.2021 за березень 2021 на суму 4099,08грн;

№ 267/3/П від 31.03.2021 за березень 2021 на суму 4650,38грн (а.с. 14-22 том 1).

Із зазначених копій рахунків та видаткових накладних вбачається, що позивач зазначений постачальником, а відповідач споживачем, підставою постачання теплової енергії договір №267 від 06.11.2019. Рахунки та видаткові накладні підписані лише зі сторони позивача.

Позивач направляв на адресу відповідача повідомлення-вимогу №13/1-2021 від 20.12.2021 в якій просив відповідача у строк до 24.12.2021 здійснити оплату заборгованості за спожиту теплову енергію по договору №267 від 06.11.2019 у загальній сумі 440906,58грн (а.с. 25-26 том 1).

Товариством з обмеженою відповідальністю "Рубікон-Моноліт" надано позивачу гарантійний лист від 17.12.2022, відповідно до змісту якого відповідач гарантує оплату поточної заборгованості за договором на постачання теплової енергії №267 в строк до 01.02.2022 (а.с. 27 том 1).

Як зазначає відповідач у запереченнях на відзив у нього була наявна заборгованість за грудень 2020 року в сумі 125029,25грн про яку і йшлося у гарантійному листі від 17.12.2021. Зазначена заборгованість була сплачена ним 31.01.2022. На підтвердження оплати відповідач надав до суду копії платіжних доручень №№1921, 1922, 1923 від 31.01.2022 (а.с. 88-89 том 1). Підставою для оплати коштів у сумі 125029,25грн були отримані від позивача рахунки за грудень 2020 року за №№267/12/В, 267/12/П, 267/12/Т від 31.12.2020 (а.с. 90-91 том 1).

Позивач вважає, що відповідач повністю не розрахувався за постачання теплової енергії на загальну суму 315877,33грн, що і є причиною виникнення спору.

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з наданням послуг теплопостачання, а також їх обсягом та вартістю, а також наявністю підстав для стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Суд зазначає, що підставою для виникнення у відповідача зобов`язань з оплати послуг з постачання теплової енергії без укладеного договору є необхідність доведення, насамперед, факту надання відповідних послуг позивачем саме відповідачу, а також доведення обсягу та вартості таких послуг належними та допустимими доказами, адже споживання теплової енергії не може бути безоплатним.

З приводу правової позиції позивача, наданих ним доказів, а також за результатами їх оцінки судом, слід зазначити також наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Господарський суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатнього обсягу доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вимог щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 315877,33грн саме з відповідача у даній справі.

До вказаного висновку суд прийшов з огляду на таке:

Відповідно до пункту 10.1 спірного договору він припинив свою дію 31.12.2020.

Таким чином, постачання теплової енергії (якщо таке мало місце) у період з січня 2021 по березень 2021 за адресою: вул. Перемоги, буд. 113, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Україна, 49033, здійснювалось позивачем поза межами дії договору №267 від 06.11.2019.

Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (надалі Правила), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

У відповідності до п. 18 діючих Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №306012785 від 28.07.2022 та № 306013375 від 28.07.2022 власником будівель і споруд за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Перемоги, буд. 113 є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради (а.с. 107-118 том 1).

Доказів того, що відповідач є власником наведеного майна або має право користування таким майном та був споживачем відповідних послуг позивачем не надано.

З огляду на викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рубікон-Моноліт" не може бути споживачем послуг за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Перемоги, буд. 113.

Крім того, позивачем не надано докази, які свідчать про початок та закінчення періоду надання послуг з опалення (акти) щодо зазначеного будинку.

Враховуючи всі вказані вище обставини, суд приходить до висновку, що докази на підтвердження правомірності вимог позивача щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 315877,33грн є менш вірогідними, ніж наявні в матеріалах докази на їх спростування, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Стосовно інших доводів позивача і відповідача суд зазначає наступне.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи позивача і відповідача та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень позивача і відповідача судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позову слід покласти позивача.

Керуючись положеннями Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, ст.ст. 73, 74, 123, 129, 145, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Комунального підприємства "Дніпротеплоенерго" Дніпропетровської обласної ради" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рубікон-Моноліт" про стягнення 315877,33грн - заборгованості, 8274грн - 3% річних, 17112,52грн - втрат від інфляції.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 05.08.2022.

Суддя В.О. Татарчук