РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.07.2022Справа № 910/18664/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ"

про стягнення 15822057,94 грн

Представники сторін:

від прокуратури: Чередник Д.В.

від позивача: Кривошея Д.А.

від відповідача: Лебедєва А.М.

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог.

Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про стягнення 15822057,94 грн штрафних санкцій.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №286/1/19/34 від 07.10.2019 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України).

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 (суддя Морозов С.М.) позовну заяву Першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій сфері Центрального регіону, подану в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про стягнення 15822057,94 грн, з доданими додатками повернуто заявникові .

Постановою Північного апеляційного господарського суду №910/18664/20 від 01.03.2021 апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/18664/20 задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.12.2020 у справі №910/18664/20 скасовано, справу передано на розгляд Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату № 05-23/330/21 від 11.03.2020 призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи, у зв`язку із відпусткою судді Морозова С.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2021 матеріали справи №910/18664/20 передано на розгляд судді Турчина С.О.

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. ухвалою від 18.03.2021 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №910/18664/20, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 15.04.2021.

05.04.2021 через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/18664/20 до набрання законної сили рішення суду у справі №910/21026/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" до Міністерства оборони України, у рамках якої розглядається вимога про розірвання з 29.11.2019 договору поставки №286/1/19/34.

14.04.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 15.04.2021 судом відкладено розгляд клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Протокольною ухвалою від 15.04.2021 відкладено підготовче засідання на 29.04.2021.

26.04.2021 через відділ діловодства суду від Міністерства оборони України надійшли документи по справі.

28.04.2021 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

29.04.2021 через відділ діловодства суду від прокуратури надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/18664/20 до набрання законної сили рішення суду у справі №910/21026/20.

Протокольною ухвалою від 29.04.2021 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 20.05.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 зупинено провадження у справі № 910/18664/20 за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про стягнення 15822057,94 грн до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/21026/20.

16.02.2022 через відділ діловодства суду від Міністерства оборони України надійшло клопотання про поновлення провадження у справі №910/18664/20.

Судом встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 скасовано в частині задоволення позовних вимог про: розірвання договору про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 07.10.2019 №286/1/19/34, укладеного між ТОВ "ТОРУМ" та МОУ; розірвання договору про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 02.10.2019 № 286/1/19/33, укладеного між ТОВ "ТОРУМ" та МОУ; стягнення з МОУ на користь ТОВ "ТОРУМ" забезпечення виконання договору від 07.10.2019 № 286/1/19/34 у розмірі 6963710,00 грн та забезпечення виконання договору від 02.10.2019 № 286/1/19/33 у розмірі 2512559,99 грн та судового збору у розмірі 146348,05 грн. У скасованій частині ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 10.02.2022 прийнято та задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про відмову від позову у справі №910/21026/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" до Міністерства оборони України, за участю Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про розірвання договорів та стягнення грошових коштів; провадження у справі № № 910/21026/20 закрито; визнано нечинними рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 у справі № 910/21026/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 поновлено провадження у справі № 910/18664/20, призначено підготовче засідання у справі № 910/18664/20 на 02.06.2022.

У підготовчому засіданні 02.06.2022 суд постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 23.06.2022.

Протокольною ухвалою від 23.06.2022 відкладено судове засідання по суті на 06.07.2022.

06.07.2022 через відділ діловодства суду від прокуратури надійшли письмові пояснення, у яких прокурор зазначив, що при підготовці позовної заяви у прохальній частині було допущено описку, у зв`язку із чим просив суд вважати, що у прохальній частині позовної заяви заявлені вимоги про стягнення з відповідача 18435652,35 грн, з яких пеня у сумі 7064660,73 грн (2904399,93 грн - пеня за порушення строків поставленої продукції та 4160260,80 грн - пеня за порушення строків поставки продукції, що не була поставлена) та штраф у розмірі 11370991,62 грн (9100570,65 грн - сума штрафу за не поставлення товару та 2270420, 97 грн - штраф за поставку неякісної продукції).

У судовому засіданні 06.07.2022, розглянувши письмові пояснення прокурора, встановив наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною 1 статті 46 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Так, прокурором заявлено вимоги про стягнення 15822057,94 грн штрафних санкцій.

У той же час, письмові пояснення прокурора фактично спрямовані на збільшення позовних вимог. При цьому, будь-яких заяв про збільшення розміру позовних вимог позивачем не подавалося.

З урахуванням вище наведеного, у суду відсутні підстави для розгляду позовних вимог у редакції викладеній у письмових поясненнях, а саме щодо стягнення з відповідача 18435652,35 грн. Водночас, судом долучено до матеріалів справи подані прокурором письмові пояснення та враховані пояснення прокурора щодо визначених до стягнення сум у межах заявлених позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у сумі 15822057,94 грн.

У судовому засіданні 06.07.2022 представник відповідача надав суду письмові пояснення та заяву про зменшення розміру штрафних санкцій.

Протокольною ухвалою від 06.07.2022 суд оголосив перерву у судовому засіданні по суті до 21.07.2022.

12.07.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення (заперечення) на заяву про зменшення штрафних санкцій.

18.07.2022 через відділ діловодства суду від прокуратури надійшли письмові пояснення щодо розрахунків штрафних санкцій та заперечення на заяву відповідача про зменшення штрафних санкцій.

У судовому засіданні 21.07.2022 представник відповідача надав суду доповнення щодо заяви про зменшення розміру штрафних санкцій та заперечення на пояснення позивача щодо заяви про зменшення штрафних санкцій.

Суд долучив до матеріалів справи подані представником відповідача доповнення щодо заяви про зменшення розміру штрафних санкцій та заперечення на пояснення. Щодо доданих до заперечень документів, то відповідачем не наведено обґрунтувань щодо неможливості подати докази у строки встановлені ч.3 ст.80 ГПК України, клопотання про визнання поважними причин пропуску строку та поновлення строку, відповідач не заявляв, а тому додані до заперечень докази суд не приймає до розгляду.

У судовому засіданні 21.07.2022 прокурор надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 21.07.2022 представник позивача позовні вимоги прокуратури підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.07.2022 надав пояснення по суті заперечень на позов, просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 21.07.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" укладений договір від 07.10.2019 №286/1/19/34 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), у відповідності до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу у 2019 році паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 (ДТ-З-К5, клас 2) (продукція) для потреб Міноборони України у кількості 25415 тонн та в строк до 29.11.2019 включно.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором в частині своєчасної та повної поставки палива, а також поставки продукції належної якості.

У зв`язку із тим, що Міністерство оборони України, як уповноважений центральний орган виконавчої влади, не вживає заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави, прокурор звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача, нарахованих згідно із п.7.3.2. договору штрафних санкцій у загальній сумі 15822057,94 грн.

Прокурор щодо заяви відповідача про зменшення штрафних санкцій заперечує, посилаючись на недоведеність відповідачем підстав для зменшення заявлених до стягнення сум пені та штрафу.

Позиція позивача.

Міністерство оборони України заявлений прокурором позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" штрафних санкцій підтримує.

За розрахунком позивача від 26.04.2021 пеня за порушення строків поставки продукції, що не була поставлена становить 4160260,80 грн; пеня за порушення строків поставленої продукції - 2904399,93 грн; штраф у розмірі 7% за непоставлений товар - 9100570,65 грн; штраф у розмірі 20% за поставку неякісної продукції - 2270420, 97 грн.

Позивач проти поданої відповідачем заяви про зменшення штрафних санкцій наведених заперечив та зазначив про відсутність підстав для зменшення штрафних санкцій.

Позиція відповідача.

Відповідач письмового відзиву на позов не подав, проте у письмових поясненнях проти позову заперечив. Зокрема, відповідач зазначив, що розрахунок штрафних санкцій, наведений прокурором є неправильний. За розрахунком відповідача штраф у розмірі 7% від суми непоставленого товару становить 8958207,31 грн, виходячи із загального розміру непоставленої продукції, прострочення за якою становить більше 30 днів, а саме 4670,605 т.

Відповідач стверджує, що прострочення поставки більше 30 днів відбулося на продукцію обсягом 4670,605 т, а відтак штраф 7% має нараховуватися саме з цієї суми.

Також за доводами відповідача позивачем не підтверджено допустимими доказами факт постачання неякісної продукції, а відтак, вимога про стягнення штрафу у розмірі 20% не підлягає задоволенню.

Відповідач подав заяву про зменшення штрафних санкцій до розумних розмірів, посилаючись на наявність підстав для зменшення заявлених прокурором штрафних санкцій, зокрема, на введення на території України воєнного стану, що призвело до утруднення виконання відповідачем господарських договорів та відповідно отримання останнім очікуваного прибутку. Відповідач долучив до заяви виписку про стан банківського рахунку станом на 05.07.2022.

Відповідач стверджує, що сума штрафних санкцій має бути зменшена на суму договірного забезпечення у розмірі 6963710,00 грн, яка була сплачена на користь Міністерства оборони України.

Також наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій обґрунтована наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, а саме неможливістю здійснити поставку ТОВ "Ферст Груп" палива відповідачу, яке у подальшому мало поставлятися Міністерству оборони України за договором №286/1/19/34.

У доповненнях до заяви про зменшення розміру штрафних санкцій, поданих у судовому засіданні 21.07.2022, відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій до суми, яка не перевищує 2027598,07 грн.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

02.10.2019 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" (постачальник) укладений договір про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) №286/1/19/34 (надалі - договір).

За змістом п. 1.1 якого постачальник зобов`язується постачити у 2019 році нафти і дистилятів (09130000-9) (паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0), а саме: паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 (ДТ-З-К5, клас 2) (продукція) для потреб Міноборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією.

Відповідно до п. 10.1 Договору №286/1/19/34 у редакції додаткової угоди №3, він набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 30.03.2020, а в частині проведення розрахунків до повного виконання.

У пункті 1.1 договору викладено специфікацію, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" зобов`язалось поставити Міністерству оборони України у строк до 29.11.2019 включно 25415 тонн паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 (ДТ-3-К5, клас 2) загальною вартістю товару з урахуванням ПДВ вартістю 696371000,00 грн.

Додатковою угодою № 1 сторони виклали у новій редакції специфікацію, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" зобов`язалось поставити Міністерству оборони України у строк до 29.11.2019 включно 25415 тонн паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 (ДТ-3-К5, клас 2) загальною вартістю товару з урахуванням ПДВ вартістю 696369983,00 грн, ціна за одиницю продукції 22833,30 грн (без ПДВ).

Постачання продукції одержувачам замовника здійснює постачальник виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, що зазначені в рознарядках Міністерства оборони України (п.5.2. договору).

Відповідно до умов Рознарядки на постачання (Додаток №12.2. до договору), відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу продукцію у строк до 29.11.2019 включно у кількості 25415,00 тонн, а саме: у Військову частину НОМЕР_1 - 5000,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_2- 615,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_3 - 400,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_4 - 2000,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_5 - 4000,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_6- 1500,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_7 - 8000,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_8 - 1400,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_9 - 1500,00 тонн; у Військову частину НОМЕР_10 - 1000,00 тонн.

Відповідно до п.2.1. договору якість продукції повинна відповідати вимогам ДСТУ 7688:20 та визначеним фізико-хімічним властивостям і підтверджуватися документально в установленому порядку (паспортами, тощо).

Одержувач замовника здійснює контроль за якістю продукції відповідно до вимог Інструкції з контролю якості пально-мастильних матеріалів, спеціальних рідин та компонентів ракетного палива у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 16 грудня 2011 року №777 (п.2.4. договору).

Відповідно до пункту 7.3.1 договору передбачено, що за порушення умов договору щодо якості продукції постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 20 відсотків вартості продукції, що визнана неякісною.

Згідно з пунктом 7.3.2. договору за порушення строків постання продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Як підтверджено наданими позивачем у матеріали справи актами приймання передачі: №120 від 02.12.2019, №121 від 02.12.2019, №122 від 05.12.2019, №123 від 05.12.2019, №124 від 09.12.2019, №134 від 20.12.2019, №19/19 від 22.11.2019, №20/20 від 03.12.2019, №295 від 19.11.2019, №296 від 28.11.2019, №298 від 28.11.2019, №46 від 14.11.2019, №49 від 20.11.2019, №56 від 06.12.2019, №59 від 12.12.2019, №61 від 18.12.2019, №64 від 22.11.2019, №74 від 29.11.2019, №75 від 29.11.2019, №76 від 29.11.2019, №79 від 06.12.2019, №80 від 06.12.2019, №82 від 12.12.2019, №91 від 18.12.2019, №92 від 19.12.2019, №94 від 20.12.2019, №95 від 19.12.2019, №26 від 14.11.2019, №28 від 09.12.2019, №30 від 21.12.2019, №31 від 21.12.2019, №32 від 23.12.2019, №33 від 27.12.2019, №188 від 14.11.2019, №189 від 14.11.2019, №190 від 20.11.2019, №195 від 29.11.2019, №196 від 29.11.2019, №197 від 03.12.2019, №198 від 03.12.2019, №203 від 09.12.2019, №204 від 09.12.2019, №228 від 19.12.2019, №229 від 19.12.2019, №257 від 23.12.2019, №30 від 20.11.2019, №31 від 20.11.2019, №32 від 13.12.2019, №33 від 13.12.2019, №38 від 23.12.2019, №178 від 19.11.2019, №195 від 17.12.2019, №206 від 23.12.2019, №26 від 06.12.2019, відповідач у період з 10.11.2019 по 24.12.2019 поставив Міністерству оборони України 20670,17 тонн продукції.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач свої зобов`язання щодо поставки товару у визначений договором строк належним чином не виконав, а саме допустив прострочення встановленого договором терміну поставки та не здійснив поставки визначеного у договорі та рознарядці обсягу продукції.

Також за доводами прокурора відповідач здійснив поставку неякісного дизельного палива (ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 9ДТ-3-К5, класс 2) (61-013-3049)), у кількості 414,311 тонн до військової частини №2678 на підтвердження чого позивачем надано у матеріали справи копії Паспортів 10 Хіммотологічного Центру Міністерства оборони України №1838, №1839, №1840, №1841, №1842, №1843, №1844, №1845 та №1846 та акт №136 від 25.11.2019 відбирання проб пального.

У зв`язку зі чим прокурором нараховані згідно із п.7.3.2. договору та заявлені до стягнення штрафні санкції у загальній сумі 15822057,94 грн, з яких: пеня у сумі 33100,76 грн, штраф у сумі 13518536,21 грн та штраф у сумі 2270420,97 грн.

Фактично, зі змісту позовної заяви та з розрахунку, який було додано до позову (розрахунок до претензії від 17.01.2020 №286/9/364) вбачається, що сума 13518536,21 грн штрафних санкцій складається із нарахувань пені та штрафу, нарахованих на підставі п.7.3.2. договору, на обсяги продукції, постачання якої не здійснено, однак зазначено прокурором в загальному як штраф.

Нарахування пені за порушення строків поставленої продукції здійснено у позовній заяві за актами №20/20 у сумі 10062,14 грн, №28 у сумі 7710,07 грн та №56 у сумі 15328,55 грн., всього: 33100,76 грн.

Під час розгляду справи 26.04.2021 позивачем надано розрахунок, а прокурором надані 06.07.2022 та 18.07.2022 письмові пояснення, згідно із якими: пеня за порушення строків поставки продукції, що не була поставлена становить 4160260,80 грн; штраф становить 11370991,62 грн (9100570,65 грн - сума штрафу за не поставлення товару та 2270420, 97 грн - штраф за поставку неякісної продукції).

Окрім того, з розрахунку вбачається, що позивач та прокурор здійснюють нарахування пені за порушення строків поставленої продукції на суму 2904399,93 грн.

Однак, суд зазначає, що пеня за порушення строків поставленої продукції за актами №134 від 20.12.2019, №59 від 12.12.2019, №61 від 18.12.2019, №79 від 06.12.2019, №80 від 06.12.2019, №82 від 12.12.2019, №91 від 18.12.2019, №92 від 19.12.2019, №94 від 20.12.2019, №95 від 19.12.2019, №26 від 14.11.2019, №30 від 21.12.2019, №31 від 21.12.2019, №32 від 23.12.2019, №33 від 27.12.2019, №203 від 09.12.2019, №204 від 09.12.2019, №228 від 19.12.2019, №229 від 19.12.2019, №257 від 23.12.2019, №32 від 13.12.2019, №33 від 13.12.2019, №38 від 23.12.2019, №178 від 19.11.2019, №195 від 17.12.2019, №206 від 23.12.2019, №26 від 06.12.2019, виходить за межі заявлених позовних вимог, заяв про збільшення розміру позовних вимог позивачем не заявлялося, а відтак відповідні вимоги, не підлягають розгляду у межах даної справи.

Суд зазначає, що позивач або прокурор в інтересах держави не позбавлені права завернутися до суду за захистом порушених прав з позовом про стягнення штрафних санкцій, нарахованих за порушення строків поставленого товару.

Отже, з урахуванням наданих прокурором та позивачем пояснень та розрахунків, предметом розгляду у межах даного спору є вимоги про стягнення пені за порушення строків поставки продукції, що не була поставлена у сумі 4160260,80 грн; штрафу у сумі 11370991,62 грн (9100570,65 грн - сума штрафу за не поставлення товару та 2270420, 97 грн - штраф за поставку неякісної продукції) та пені за порушення строків поставленої продукції за актами №20/20, №28, №56 у сумі 33100,76 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із ч.4 ст.55 Господарського процесуального кодексу України якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, поданого власником (учасником, акціонером) цієї юридичної особи в її інтересах, а також позову прокурора в інтересах держави.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч.3, 4 ст.53 ГПК України, ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру").

Отже, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 зазначила, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Водночас, суд зазначає, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Міністерство оборони України здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління (стаття 10 Закону України "Про оборону України").

У позові прокурор зазначає, що звернення прокурора з позовною заявою обумовлене тим, що Міністерство оборони України, як уповноважений центральний орган виконавчої влади, не вживає заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави та, незважаючи на порушення відповідачем строків поставки продукції за договором, з позовом до суду щодо стягнення з відповідача передбачених законодавством та умовами договору штрафних санкцій, не зверталося.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що листом Офіс Генерального прокурора вих.№15/2/2-29вих-20 від 10.09.2020 запросив у Міністерства оборони України відомості щодо виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" договору №286/1/19/34 в частині поставки продукції та щодо звернення Міністерством оборони України до суду з позовом про поновлення порушених прав держави.

Листом від 20.10.2020 Міністерства оборони України зазначило про неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" договору №286/1/19/34, однак, до суду з відповідним позовом не зверталося.

Листом від 23.10.2020 №15-52вих-20 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону зазначила Міністерству оборони України у строк до 15.11.2020 надати відомості щодо звернення до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій.

Листом від 10.11.2020 позивач повідомив прокуратурі, що позов про стягнення штрафних санкцій по договору №286/1/19/34 не пред`являвся.

Листом від 20.11.2020 №15-86вих-20 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону повідомила Міністерству оборони України про подання позову в інтересах держави у порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру"

З огляду на відсутність встановлення обставин щодо звернення Міністерства оборони України з відповідним позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання відповідного повідомлення від прокуратури, зважаючи за спеціальний строк позовної даності щодо стягнення штрафних санкцій, суд вважає, що зазначені вище обставини, враховуючи наведені норми законодавства підтверджують наявність підстав для звернення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом у порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Спір у цій справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №286/1/19/34 від 07.10.2019 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України).

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 267 ГК України встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 5 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Згідно із ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

За умовами специфікації до договору №286/1/19/34, відповідач зобов`язався поставити Міністерству оборони України паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 (ДТ-З-К5, клас 2) у кількості 25415 тонн у строк до 29.11.2019 включно.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом відповідач у період з 10.11.2019 по 24.12.2019 поставив Міністерству оборони України 20670,17 тонн продукції, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі.

Водночас відповідач, заперечуючи позовні вимоги зазначив, що 29.12.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" було здійснено поставку продукції у розмірі 74,225 т.

В обґрунтування обставин щодо поставки товару 29.12.2019 та 30.12.2019 згідно із актами приймання-передачі №11 від 16.01.2020, №10 від 08.01.2020 та №144 від 20.01.2020 відповідач посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 у справі №910/1511/20.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 у справі №910/1511/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" до Міністерства оборони України про стягнення заборгованості (стр.4, абз.3, 5), встановлено, що "матеріалами справи (видатковими накладними, актами приймання-передачі, повідомленнями-підтвердженнями, транспортними накладними) підтверджується, що на виконання договору №286/1/19/34 позивачем 29.12.2019 було поставлено відповідачу 74,225 тонн палива дизельного ДП-Арк-Євро5-В0 та/або палива дизельного ДП-Арк-Євро5-В0 (ДТ-З-К5, клас 2) (61-013-3049) (ДСТУ 7688:2015) та 30.12.2019 - всього 343,383 тони палива дизельного ДП-Арк-Євро5-В0 та/або палива дизельного ДП-Арк-Євро5-В0 (ДТ-З-К5, клас 2) (61-013-3049) (ДСТУ 7688:2015). Позивач на підтвердження поставки відповідачу продукції за договором №286/1/19/33 надав суду акти приймання передачі №1948 від 23.12.2019 на суму 2 930 178,15 грн., №1653 від 09.01.2020 на суму 8832688,77 грн, а за договором №286/1/19/34 - акти приймання-передачі №11 від 16.01.2020 на суму 2 033 762,03 грн, №10 від 08.01.2020 на суму 4 622 592,45 грн. та №144 від 20.01.2020 на суму 4 786 088,01 грн".

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, рішенням суду по справі №910/1511/20 встановлені обставини щодо поставки Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" 29.12.2019 палива в обсязі 74,225 тонн та 30.12.2019 палива в обсязі 343,383 тонни.

За таких обставин, обсяг непоставленої продукції до 29.12.2019 становить 4744,83 т. (25415 т. - 20670,17 т.), що у грошовому виразі складає 130008152,21 грн (4744,83 т х 27399,96 грн).

Загальний обсяг непоставленої продукції, прострочення за якою становить більше 30 днів (станом на 30.12.2019), становить 4670,605 т (25415 т. - 20670,17 т. - 74,225 т.), що у грошовому виразі складає 127974390,18 грн (4670,605 т х 27399,96 грн).

Враховуючи здійснену відповідачем 30.12.2019 (як встановлено у рішенні суду по справі №910/1511/20) поставку палива у обсязі 343,383 т. загальний обсяг непоставленої відповідачем продукції становить 4327,222 т. (25415 т. - 20670,17 т. - 74,225 т. - 343,383 т.), що у грошовому виразі складає 118565709,71 грн (4327,222 т х 27399,96 грн).

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач порушив взяті на себе договірні зобов`язання щодо поставки встановленого договором обсягу продукції та в строк, визначений за домовленістю сторін, у тому числі, допустивши прострочення поставленої частини продукції.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується.

У пункті п.2.1. договору сторонами визначено, що якість продукції повинна відповідати вимогам ДСТУ 7688:20 та визначеним фізико-хімічним властивостям і підтверджуватися документально в установленому порядку (паспортами, тощо).

Наявними у матеріалах справи копіями Паспортів 10 Хіммотологічного Центру Міністерства оборони України №1838, №1839, №1840, №1841, №1842, №1843, №1844, №1845 та №1846 та актом №136 від 25.11.2019 відбирання проб пального підтверджено доводи прокурора, що відповідач здійснив поставку неякісного дизельного палива (ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 9ДТ-3-К5, класс 2) (61-013-3049)), у кількості 414,311 тонн до військової частини №2678.

При цьому, 10 Хіммотологічний Центр Міністерства оборони України є спеціалізованою установою, яка забезпечує єдину політику у сфері застосування та якості пально-мастильних матеріалів і спеціальних рідин (ПММ) та здійснює проведення лабораторних досліджень/випробувань характеристик/параметрів ПММ за показниками якості та безпеки і контроль якості ПММ, які закуповуються, використовуються та зберігаються у Збройних Силах України.

Вказаний Центр є зареєстрованим суб`єктом господарювання (державного сектору економіки сфери управління Міністерства оборони України) з дозволеними видами господарської діяльності: технічні випробування та дослідження (код 71.20), надання інших комерційних послуг не віднесених до інших угрупувань (код 82.99).

На базі Центру функціонують: акредитований Випробувальний центр "10 Хіммотологічний Центр" та акредитований Орган з сертифікації "10 Хіммотологічний Центр Міністерства оборони України". Орган з сертифікації призначений Мінекономіки України для здійснення оцінки відповідності продукції вимогам Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив (докладно на сторінці ОС).

До одних із видів надання послуг є випробування властивостей паливно- мастильних матеріалів з видачею паспорту якості /протоколу випробувань.

Отже, надані позивачем у матеріали справи Паспорти 10 Хіммотологічного Центру Міністерства оборони України є належними доказами на підтвердження поставки відповідачем неякісного дизельного палива (ДП-Арк-Євро5-В0 та/або паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0 9ДТ-3-К5, класс 2) (61-013-3049)), у кількості 414,311 тонн.

Відповідач, у свою чергу наведених обставин належними доказами не спростував.

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, за порушення строків виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом чи договором, стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У пункті 7.3.2. договору сторони погодили, що за порушення строків постачання продукції відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

У даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Також у пункті 7.3.1 договору передбачено, що за порушення умов договору щодо якості продукції постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 20 відсотків вартості продукції, що визнана неякісною.

Перевіривши розрахунки штрафних санкцій, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено, що загальний обсяг непоставленої продукції, прострочення за якою становить більше 30 днів (станом на 30.12.2019), становить 4670,605 т. (127974390,18 грн).

За перерахунком суду штраф у розмірі 7% від вартості продукції, прострочення за якою становить більше 30 днів становить 8958207,31 грн (127974390,18 грн (вартість продукції, прострочення якої становить більше 30 днів) х 7%).

З огляду на встановлені вище обставини щодо обсягів поставленої відповідачем продукції нарахування пені слід здійснювати у такому порядку: на суму 130008152,21 грн (4744,83 т х 27399,96 грн) за 29 днів прострочення; на суму 127974390,18 грн (4670,605 т х 27399,96 грн) за один день прострочення; на суму 118565709,71 грн (4327,222 т х 27399,96 грн) за два дні прострочення.

За перерахунком суду пеня становить 4135342,22 грн: (3770236,41 грн (130008152,21 грн х 0,1% х 29 днів) + 127974,39 грн (127974390,18 грн х 0,1% х 1 день) + 237131,42 грн (118565709,71 грн х 0,1% х 2 дні).

Перевіривши розрахунок штрафу у розмірі 20%, нарахованого на вартість неякісної продукції, судом встановлено, сума штрафу становить 2270420,96 грн (11352104,82 х 20%).

Щодо нарахувань пені за порушення строків поставленої продукції здійсненої за актами №20/20, №28 та №56, суд зазначає наступне.

Так, прокурором визначено, що прострочення за актом №20/20 становить 1 добу, за актом №28 - 1 добу та за актом №56 - 3 доби.

Як підтверджено матеріалами справи, поставка за актом №20/20 здійснена 30.11.2019, за актом №28 - 30.11.2019 та за актом №56 - 02.12.2019.

Суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Правовий аналіз вказаних норм законодавства, а також приписів ст.549 ЦК України свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 910/9078/18.

У той же час із наданого позивачем розрахунку пені за порушення строків поставленої продукції здійсненої за актами №20/20, №28 та №56 судами встановлено, що її розрахунок було здійснено з урахуванням дня, в який відбулася поставка продукції, що суперечить нормам чинного законодавства.

Відтак, пеня за актами №20/20, №28 не нараховується, а за актом №56 прострочення становить 2 доби.

За перерахунком суду пеня за порушення строків поставленої продукції за актом №56 становить 10219,03 грн.

Таким чином, обґрунтованими сумами пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача становлять: пеню у сумі 4145561,25 грн (4135342,22 грн + 10219,03 грн), штраф 20% у сумі 2270420,96 грн, штраф 7% у сумі 8958207,31 грн, всього: 15 374 189,52 грн, у зв`язку із чим, позовні вимоги прокуратури про стягнення штрафних санкцій підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що правильне визначення судом заявлених до стягнення сум пені та штрафу у межах заявлених прокурором позовних вимог (у сумі 15 822 057,94 грн) не вважається виходом за межі позовних вимог, з урахуванням наведених прокурором та позивачем деталізованих розрахунків, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Судом також враховано, що відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 Господарського процесуального кодексу України).

В силу положень ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.2, 11, 236 ГПК України суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Позицію щодо дотримання справедливості висловив Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, зазначивши, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, а також приймаючи до уваги встановлені вище обставини справи, оскільки неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки всього обсягу продукції та у строк, визначений договором, належним чином доведено, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій у сумі 15 374 189,52 грн, з яких: пеня у сумі 4145561,25 грн, штраф 20% у сумі 2270420,96 грн та штраф 7% у сумі 8958207,31 грн.

Щодо заяви відповідача про зменшення штрафних санкцій до суми, яка не перевищує 2027598,07 грн, то суд зазначає наступне.

Положенням ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

З урахуванням наведеного, оскільки зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

На відповідача покладається обов`язок довести винятковість конкретного випадку та надати відповідні докази на підтвердження цього.

На обґрунтування наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач посилається на введення на території України воєнного стану, що зумовило утруднення виконання відповідачем господарських договорів та відповідно отримання останнім очікуваного прибутку.

У контексті наведеного, суд зазначає, що відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Так, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Слід також враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, обсяги та строки поставки. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Необхідно врахувати, що ТОВ "ТОРУМ" як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір, усвідомлювало, строк поставки продукції, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

При цьому, оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу.

Основи організації оборони та повноваження державних органів по її забезпеченню, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України "Про оборону України".

Статтею 3 Закону України "Про оборону України" передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого часу включає забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою та іншою технікою, а також створення високоефективних засобів збройної боротьби.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до статті 3 та частини першої статті 10 Закону України "Про оборону України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення до життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.

З урахуванням викладеного, невиконання, порушення строків виконання умов державного контракту впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому та на репутацію Міністерства оборони України.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Водночас, спірні відносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду. Водночас, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави. Тоді як неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про особливий період, в якому функціонують воєнні органи державної влади та Збройні Сили України, взяв на себе зобов`язання із визначеними в договорі умовами здійснити поставку палива, що (неналежне виконання) має негативний вплив на обороноздатність країни та на репутацію Міністерства оборони України.

Подібні правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 09 червня 2022 року у справі №910/8425/19, від 15 червня 2022 року у справі №922/2141/21.

З приводу посилань відповідача на те, що прострочення ним виконання спірних договірних зобов`язань сталося за відсутності вини постачальника у порушенні умов договору, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У частині 2 статті 218 Господарського кодексу України міститься визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Відповідачем не було надано доказів звернення до інших постачальників палива з метою належного виконання своїх зобов`язань перед Міністерством оборони України за договором № 286/1/19/34 від 07.10.2019.

Водночас умовами договору № 286/1/19/34 від 07.10.2019 не передбачено, що відповідачем буде здійснюватися поставка нафтопродуктів, які попередньо закуповувались у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферст Груп".

Окрім того, відповідачем не надано суду жодних доказів у підтвердження направлення позивачу повідомлень про виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін із сертифікатом Торгово-промислової палати на виконання вимог п.8.1.-8.3. договору та ст.14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Наданий відповідачем лист від 11.02.2022 №17/03-6/64 Київської торгово-промислової палати суд не приймає до уваги, оскільки, відповідач не надав відповідного висновку Київської торгово-промислової палати про істотну зміну обставин, та більш того, Закон України "Про торгово-промислові палати в Україні" не містить положень щодо наявності у торгово-промислової палати повноважень з видачі висновків на підтвердження істотної зміни обставин, якими сторони керувались під час укладення договорів.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 910/15637/19 та від 10.09.2020 у справі №910/13459/18.

З огляду на зазначене, посилання відповідача на відсутність його вини у порушенні умов договору, суд вважає необґрунтованими.

Доводи відповідача на те, що заявляючи позовні вимоги про стягнення пені та штрафу, прокурором не враховано, що відповідачем, відповідно до п. 11.1 договору, сплачено на користь Міністерства оборони України договірне забезпечення у розмірі 6963710,00 грн, суд відхиляє, оскільки зазначена сума сплачена відповідачем в силу норм Закону України "Про публічні закупівлі" та є забезпеченням виконання зобов`язань учасником (у даному випадку відповідачем) перед замовником за договором про закупівлю. Договірне забезпечення не є за своєю суттю штрафною санкцією, а відтак, посилання відповідача на подвійну відповідальність суд вважає безпідставними.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, а відтак заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій залишена судом без задоволення.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що у п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішенні даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" штрафних санкцій, а саме: пені у сумі 4145561,25 грн, штрафу 20% у сумі 2270420,96 грн, штрафу 7% у сумі 8958207,31 грн, всього: 15 374 189,52 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" (01033, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 82 Г, ОФІСИ 4,5, ідентифікаційний код 41367994) на користь Міністерства оборони України (03168, місто Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 6, ідентифікаційний код 00034022) пеню у сумі 4170444,83 грн, штраф 20% у сумі 2270420,96 грн, штраф 7% у сумі 9100493,93 грн, всього: 15541359,72 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" (01033, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 82 Г, ОФІСИ 4,5, ідентифікаційний код 41367994) на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (01014, місто Київ, ВУЛИЦЯ БОЛБОЧАНА ПЕТРА, будинок 8, ідентифікаційний код 38347014) судовий збір у сумі 233120,40 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 02.08.2022.

Суддя С. О. Турчин