ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2022 р. м. Київ Справа № 911/3399/21

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дні-Про" (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. Юності, буд. 11)

до Української міської ради (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, пл. Тараса Шевченка, буд. 1),

до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, пл. Тараса Шевченка, буд. 1),

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Українського водопровідно-каналізаційного підприємства (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, пл. Тараса Шевченка, буд. 1),

про визнання незаконним і скасування рішення Української міської ради від 18.06.2020 р., а також про зобов`язання усунути та не чинити у подальшому перешкоди в користуванні орендованим майном,

секретар судового засідання: Ковальчук С.О.

Представники сторін:

від позивача: Токовенко О.В. (ордер АІ № 1174048 від 15.11.2021 р.);

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дні-Про" (далі - ТОВ "Дні-Про", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Української міської ради (далі - відповідач 1) та до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області (далі - відповідач 2), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Українського водопровідно-каналізаційного підприємства, про визнання незаконним і скасування рішення Української міської ради від 18.06.2020 р., а також про зобов`язання усунути та не чинити у подальшому перешкоди в користуванні орендованим майном.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на переконання позивача, рішення Української міської ради 70 сесії VII скликання Української міської ради від 18.06.2020 р. «Про розгляд звернення Українського водопровідно-каналізаційного підприємства щодо передачі в господарське відання майна комунальної власності» було прийнято всупереч положенням Цивільного кодексу України, Закону України „Про оренду державного та комунального майна", Закону України „Про реформування державних і комунальних друкованих засобів масової інформації", інших нормативно-правових актів та за відсутності відповідних правових підстав для його прийняття. При цьому, рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/1274/19 від 12.12.2019 р., яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2020 р., було визнано незаконним та скасовано рішення Української міської ради 57 сесії VII скликання від 11.04.2019 р. «Про передачу Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в оренду майна комунальної власності групи нежилих приміщень № 13 площею 108,1 кв.м., розташованих за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11,1 поверх». Зазначеним рішенням суду було встановлено, що саме позивач є належним користувачем вказаних нежилих приміщень. Однак, між Українською міською радою та Українським водопровідно-каналізаційним підприємством було укладено договір оренди спірного майна, що належить до комунальної власності, від 12.04.2019 р., що є порушенням прав позивача як його належного орендаря. Зазначене вище рішення суду, яке набрало законної сили, відповідач не виконує та чинить перешкоди у користуванні позивачу орендованим майном, третя особа перебуває у спірних нежилих приміщеннях, користуючись ними і позбавляючи в такий спосіб позивача можливості володіння і користування об`єктом оренди. У подальшому, рішенням 70 сесії VII скликання Української міської ради від 18.06.2020 р. «Про розгляд звернення Українського водопровідно-каналізаційного підприємства щодо передачі в господарське відання майна комунальної власності» було вирішено: передати Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в господарське відання майно комунальної власності, а саме: групу нежитлових приміщень № 13 в будинку готельного типу по вулиці Юності, 11 в місті Українка, площею 108,1 кв.м; доручити комісії, затвердженій розпорядженням секретаря міської ради № 75 від 08.04.2019 р. (зі змінами), передати, а начальнику Українського водопровідно-каналізаційного підприємства прийняти у господарське відання згідно акту приймання-передачі майно комунальної власності, зазначене в пункті 1 цього рішення; припинити термін дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, укладеного 12.04.2019 р. з Українським водопровідно-каналізаційним підприємством. Вказані дії свідчать про порушення прав позивача щодо вільного та безперешкодного користування вказаним нежитловим приміщенням на законних підставах, встановлених рішенням суду, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати незаконним і скасувати рішення Української міської ради від 18.06.2020 р., а також зобов`язати усунути та не чинити у подальшому перешкоди в користуванні орендованим майном і судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.11.2021 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Дні-Про" № 0106 від 15.11.2021 р. (вх. № 3358/21 від 18.11.2021 р.) було залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.12.2021 р. було відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання на 24.01.2022 р.

Підготовче засідання відкладалось.

21.01.2022 р. до господарського суду Київської області засобами електронного зв`язку від представника відповідача 2 надійшло клопотання б/н, б/д (вх. № 1465/22 від 21.01.2022 р.) про розгляд справи без участі учасника представника судового процесу, в якому Виконавчий комітет Української міської ради просить суд розглянути справу № 911/3399/21 без участі останнього, за наявними в матеріалах справи документами, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, покладаючись у вирішенні спору на розсуд суду.

10.02.2022 р. до Господарського суду Київської області від Українського водопровідно-каналізаційного підприємства надійшли письмові пояснення третьої особи б/н, б/д (вх. № 3005/22 від 10.02.2022 р.), за змістом яких третя особа просить залишити без задоволення позовні вимоги у даній справі, зокрема, з огляду на те, що рішенням Господарського суду Київської області від 12.12.2019 р., залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2020 р., було встановлено, що в термін до одного місяця до закінчення дії даного договору та протягом одного місяця після закінчення строку дії спірного договору оренди відповідачами не було належним чином повідомлено позивача про припинення спірного договору оренди, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідно до положень ст. 284 Господарського кодексу України, ст. 764 Цивільного кодексу України дія договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності від 18.04.2012 р., укладеного між МКП „Редакція газети «Дніпровський проспект» та Виконавчим комітетом Української міської ради, не припинилась, а автоматично пролонгувалась на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, а саме - строком на 15 місяців, спочатку з 01.01.2018 р. по 31.03.2019 р., а потім з 01.04.2019 р. по 01.06.2020 р. Отже, строк дії договору оренди закінчився 01.06.2020 р. Поряд з цим, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції Закону № 157-ІХ від 03.10.2019 р., який набрав чинності з 27.12.2019 р. та введений в дію з 01.02.2020 р., не передбачає можливості автоматичного продовження договору оренди комунального майна. Продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону. Виходячи з наведеного, оскільки позивачем не було виконано вимоги ст. 18 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» та не пізніше ніж за три місяці до закінчення дії договору не було подано заяву про продовження дії договору оренди від 18.04.2012 р., не надано Звіт про оцінку майна та рецензію, то строк дії вказаного договору закінчився 01.06.2020 р., і договір припинився у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Також, на думку третьої особи, позивачем не надано до суду доказу, який би свідчив про факт порушень з боку відповідача права користування (у зв`язку з його відсутністю) на момент прийняття оскаржуваного рішення 70 сесії VII скликання «Про розгляд звернення Українського водопровідно-каналізаційного підприємства щодо передачі в господарське відання майна комунальної власності» від 18.06.2020 р., а також про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам законодавства.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.05.2022 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.06.2022 р.

30.06.2022 р. до Господарського суду Київської області, засобами електронного зв`язку, від представника Українського водопровідно-каналізаційного підприємства надійшла заява б/н, б/д (вх. № 7667/22 від 30.06.2022 р.) про відкладення розгляду справи, в якій остання просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату та час, оскільки у зв`язку з військовою агресією проти України тимчасово перебуває на території Республіки Польща, та визнати поважною причини неявки в судове засідання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.06.2022 р. було відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 28.07.2022 р.

У судовому засіданні 28.07.2022 р. представник позивача позовні вимоги підтримував та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; представники відповідачів та третьої особи на стороні відповідача не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання учасники процесу були повідомлені.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У судовому засіданні 28.07.2022 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

18.04.2012 р. між МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" (орендар) та Виконавчим комітетом Української міської ради (орендодавець) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, згідно з умовами пунктів 1.1, 1.2 якого орендодавець передає на підставі рішення 23-ї сесії Української міської ради VI скликання від 12.04.2012 р. „Про надання дозволу на передачу в оренду майна комунальної власності - нежитлового приміщення, площею 28,9 кв.м, за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, к. 13 для здійснення редакційної діяльності МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект", а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно в оренду - нежитлове приміщення за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, к. 13 (надалі - майно), площею - 28,9 кв.м. Майно передається в оренду для здійснення редакційної діяльності.

Відповідно до п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

У відповідності з п. 8.2 договору орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку в разі погіршення стану орендованого майна, невиконання або неналежного виконання умов цього договору.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що цей договір укладено строком на 1 (один) рік, що діє з 01.04.2012 р. 01.04.2013 р. включно.

Пунктом 10.4 договору передбачено, що цей договір може бути розірвано в односторонньому порядку, рішенням суду, у випадках, передбачених чинним законодавством та цим договором.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та за умови добросовісного виконання вимог договору, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п. 10.5 договору).

Згідно з п. 10.6 договору чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна; знищення орендованого майна; дострокового розірвання договору, або за рішенням суду.

18.04.2012 р. МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" та Виконавчим комітетом Української міської ради було підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно в оренду - нежитлове приміщення за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, к. 13, площею 28,9 кв.м.

17.06.2013 р. між МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" та Виконавчим комітетом було підписано додаткову угоду б/н до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності від 18.04.2012 р., згідно з умовами п. 1 якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору оренди, виклавши п. 1.1 у наступній редакції: „1.1. Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно в оренду - нежитлове приміщення за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, к. 13 (надалі - Майно), площею - 117,8 кв.м.".

17.06.2013 р. МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" та Виконавчим комітетом було підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно в оренду - нежитлове приміщення за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, к. 13, площею 117,8 кв.м.

15.11.2013 р. між МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" та Виконавчим комітетом було підписано додаткову угоду б/н до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності від 18.04.2012 р., згідно з умовами п. 1 якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору оренди виклавши п. 1.1 у наступній редакції: „1.1. Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно в оренду - нежитлове приміщення за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, к. 13 (надалі - Майно), площею - 130,3 кв.м.".

15.11.2013 р. МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" та Виконавчим комітетом було підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно в оренду - нежитлове приміщення за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, к. 13, площею 130,3 кв.м.

Рішенням Української міської ради 9 сесії VІІ скликання від 14.04.2016 р. „Про реформування міського комунального підприємства „Редакція газети „Дніпровський проспект", засновником якого є Українська міська рада" Українською міською радою було вирішено, серед іншого, вийти зі складу засновників міського комунального підприємства „Редакція газети „Дніпровський проспект" з перетворенням редакції членами її трудового колективу у суб`єкт господарювання із збереженням назви, цільового призначення, мови видання і тематичної спрямованості друкованого засобу масової інформації; після державної реєстрації та внесення до єдиного державного реєстру відповідних записів про перетворення редакції подати заяву про перереєстрацію друкованого засобу масової інформації в порядку, визначеному Законом України „Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні"; після державної реєстрації та внесення до єдиного державного реєстру відповідних записів про перетворення редакції укласти договір оренди приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, строком не менше ніж на 15 років з розміром орендної плати, установленим для бюджетних організацій.

30.09.2016 р. між МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" та Виконавчим комітетом було підписано додаткову угоду б/н до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності від 18.04.2012 р., згідно з умовами п. 2 якої сторони дійшли згоди внести зміни до договору оренди, виклавши п. 10.1 у наступній редакції: „10.1. Цей договір діє з 01.10.2016 р. до 31.12.2017 р.".

Відповідно до п. 1.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Дні-Про", ТОВ „Дні-Про" утворене в результаті перетворення МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект", зареєстроване Обухівською районною державною адміністрацією Київської області, дата запису 03.03.2017 р., номер запису: 0003275.

Рішенням Української міської ради 57 сесії VІІ скликання від 11.04.2019 р. „Про передачу Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в оренду майна комунальної власності - групу нежитлових приміщень № 13, площею 108,1 кв.м., розташованих за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, 1 поверх" Українська міська рада вирішила, зокрема, передати Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в оренду майно комунальної власності - групу нежитлових приміщень № 13, площею 108,1 кв.м., розташованих за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, 1 поверх, з метою використання в якості офісних приміщень підприємства.

12.04.2019 р. між Виконавчим комітетом Української міської ради (орендодавець) та Українським водопровідно-каналізаційним підприємством (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає на підставі рішення 57-ї сесії Української міської ради VII скликання від 11.04.2019 р. «Про передачу Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в оренду майна комунальної власності - групу нежитлових приміщень № 13, площею 108,1 кв.м, розташованих за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, 1 поверх», а орендар приймає в строкове платне користування групу нежитлових приміщень № 13, площею 108,1 кв.м, розташованих за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, 1 поверх (майно).

Наведені вище обставини встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 12.12.2019 р. у справі № 911/1274/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Дні-Про" до Української міської ради та до Виконавчого комітету Української міської ради, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - Українського водопровідно-каналізаційного підприємства, про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання усунути та не чинити перешкоди у користуванні орендованим майном, яке набрало законної сили, і не підлягають доказуванню при розгляді даної справи в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням 57 сесії VII скликання Української міської ради від 11.04.2019 р. «Про передачу Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в оренду майна комунальної власності групу нежитлових приміщень № 13, площею 108,1 кв.м., розташованих за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11, 1 поверх», ТОВ «Дні-Про» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про визнання незаконним та скасування вказаного рішення.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.12.2019 р. у справі № 911/1274/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.06.2020 р., зокрема, було визнано незаконним та скасовано рішення Української міської ради 57 сесії VII скликання від 11.04.2019 р. «Про передачу Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в оренду майна комунальної власності групи нежилих приміщень № 13 площею 108,1 кв.м., розташованих за адресою: м. Українка, вул. Юності, 11,1 поверх».

У подальшому, рішенням 70 (позачергової) сесії VII скликання Української міської ради від 18.06.2020 р. «Про розгляд звернення Українського водопровідно-каналізаційного підприємства щодо передачі в господарське відання майна комунальної власності» було вирішено: передати Українському водопровідно-каналізаційному підприємству в господарське відання майно комунальної власності, а саме: групу нежитлових приміщень № 13 в будинку готельного типу по вулиці Юності, 11 в місті Українка, площею 108,1 кв.м; доручити комісії, затвердженій розпорядженням секретаря міської ради № 75 від 08.04.2019 р. (зі змінами), передати, а начальнику Українського водопровідно-каналізаційного підприємства прийняти у господарське відання згідно акту приймання-передачі майно комунальної власності, зазначене в пункті 1 цього рішення; припинити термін дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, укладеного 12.04.2019 р. з Українським водопровідно-каналізаційним підприємством.

Позивач, звертаючись до суду з позовом у даній справі, зазначає, що вказані дії відповідачів у своєї сукупності свідчать про порушення прав позивача як належного орендаря, що встановлено рішенням суду у справі № 911/1274/19, щодо вільного та безперешкодного користування нежитловим приміщенням на законних підставах, встановлених рішенням суду.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та позиції учасників процесу, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 ст. 283 цього ж кодексу передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Статтею 291 Господарського кодексу України передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.

Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 цього ж кодексу договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 764 цього ж кодексу передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на час укладення позивачем договору оренди спірного майна) передача в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону.

Пунктом 10.5 укладеного між позивачем та відповідачем 2 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та за умови добросовісного виконання вимог договору, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Згідно з п. 10.6 договору чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна; знищення орендованого майна; дострокового розірвання договору, або за рішенням суду.

Як було встановлено судом у процесі розгляду справи № 911/1274/19, в термін до одного місяця до закінчення дії даного договору та протягом одного місяця після закінчення строку дії спірного договору оренди відповідачами не було належним чином повідомлено позивача про припинення спірного договору оренди, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідно до положень ст. 284 Господарського кодексу України, ст. 764 Цивільного кодексу України, дія договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, від 18.04.2012 р., укладеного між МКП „Редакція газети „Дніпровський проспект" та Виконавчим комітетом Української міської ради, не припинилась, а автоматично пролонгувалась на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, а саме - строком 15 місяців спочатку з 01.01.2018 р. по 31.03.2019 р., а потім з 01.04.2019 р. по 01.06.2020 р.

За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Слід зазначити, що на момент укладення договору оренди комунального майна від 18.04.2012 р. діяв Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 р. № 2269-XII (далі - Закон № 2269-XII), що втратив чинність 01.02.2020 р., у зв`язку з введенням в дію Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 р. № 157-IX (далі - Закон № 157-IX).

Так, 27.12.2019 р. набрав чинності Закон № 157-IX, який відповідно до п. 1 Прикінцевих та Перехідних положень даного Закону 01.02.2020 р. був введений в дію.

Пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень даного Закону № 157-IX передбачено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Як вбачається з рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2019 р. у справі № 911/1274/19, строк дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, від 18.04.2012 р. було продовжено до 01.06.2020 р. Таким чином, на час закінчення строку дії договору оренди спірного майна, укладеного позивачем, діяли положення Закону № 2269-XII.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 17 Закону № 2269-XII (в останній редакції до втрати його чинності), у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що за відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії договору оренди, в період після прийняття рішення Господарським судом Київської області від 12.12.2019 р. у справі № 911/1274/19 строк дії договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, від 18.04.2012 р. автоматично було продовжено на 15 місяців, а саме - з 01.06.2020 р. до 01.09.2021 р.

Суд констатує, що станом на час спливу зазначеного вище строку дії договору від 18.04.2012 р. (01.09.2021 р.) продовження договорів оренди комунального майна здійснюється в порядку приписів Закону № 157-IX, за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою статті 18 цього Закону.

Згідно з приписами ст. 18 Закону № 157-IX продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством. Договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Рішення про продовження договору оренди державного майна, передбаченого частиною другою цієї статті, і рішення про відмову у продовженні договору оренди державного майна приймаються орендодавцем. Рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Будь-яке рішення, передбачене частиною четвертою цієї статті, приймається з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, на підставі довідки балансоутримувача, в якій зазначається інформація про: наявність або відсутність заборгованості зі сплати орендної плати чи страхових платежів за договором, що продовжується, станом на дату подання довідки; факти суттєвого (більше ніж на три місяці) прострочення сплати орендної плати чи інших обов`язкових за договором платежів; результати перевірок, які балансоутримувач та/або орендодавець здійснювали протягом строку оренди, а також інформація про цільове призначення, за яким об`єкт оренди фактично використовувався протягом строку оренди. У разі якщо перевірками виявлено порушення умов договору оренди, зазначається інформація про вжиті орендарем заходи для припинення порушення або про те, що порушення тривало і після строку, визначеного орендодавцем або балансоутримувачем для усунення порушення. Строк на усунення виявлених порушень не може перевищувати 30 календарних днів з дати отримання орендарем відповідного припису. Порядком передачі майна в оренду можуть бути встановлені додаткові вимоги до довідки балансоутримувача та порядку її подання. Договори, що продовжуються відповідно до частини другої цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду. Орендна плата за договором, який може бути продовжений відповідно до частини другої цієї статті, встановлюється одним із таких способів: на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується, якщо такий договір було укладено на аукціоні або конкурсі; на підставі застосування чинної на момент продовження договору орендної ставки до ринкової вартості об`єкта оренди, оцінка якого має бути здійснена на замовлення орендаря в порядку, визначеному цим Законом та Методикою розрахунку орендної плати, крім випадків, коли розмір такої орендної плати є нижчим за розмір орендної плати договору, що продовжується. У такому разі орендна плата встановлюється на рівні останньої місячної орендної плати, встановленої договором, що продовжується. Орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті. Після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець (або представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи) згідно з Порядком передачі майна в оренду приймає одне з таких рішень: про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону. Зміст оголошення, особливості проведення аукціону на продовження договору оренди, порядок компенсації вартості невід`ємних поліпшень та застосування переважного права чинного орендаря на продовження договору оренди в ході аукціону визначаються Порядком передачі майна в оренду. У разі якщо об`єкт не було передано в оренду за результатами аукціону, проведеного згідно з частиною десятою цього Закону, протягом п`яти робочих днів з дати формування протоколу про визнання аукціону таким, що не відбувся, публікується оголошення про проведення аукціону та здійснюється проведення аукціону відповідно до статті 13 цього Закону.

Окрім того, частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, інші установи і організації, діяльність яких фінансується за рахунок державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону.

Судом встановлено, ТОВ «Дні-Про» не належить до підприємств, установ чи організацій, які б мали право на продовження договору оренди комунального майна без проведення аукціону.

Відповідно до пункту 149 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 03.06.2020 р., чинний орендар має переважне право на продовження договору оренди в ході аукціону на продовження договору оренди за умови, що він бере участь в такому аукціоні та зробив закриту цінову пропозицію, яка є не меншою, ніж розмір стартової орендної плати.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Оскільки позивачем не надано доказів виконання вимог ст. 18 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX щодо подання не пізніше ніж за три місяці до закінчення дії договору заяви про продовження дії договору оренди від 18.04.2012 р., та, відповідно, доказів продовження строку дії договору в порядку приписів Закону № 157-ІХ, то вказаний договір є таким, що припинився 01.09.2021 р. у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Відповідно до статті 5 цього ж Кодексу, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За нормами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий перелік способів захисту інтересів у Цивільному кодексі України не є вичерпним, оскільки ця стаття вміщує ще й припис про те, що "суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом".

Аналогічні норми передбачені і в Господарському кодексі України. Зокрема, відповідно до статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Поряд з цим, згідно приписів ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 3 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Слід зазначити, що у відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право.

Лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Крім того, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду тієї обставини, яке саме право позивача чи охоронюваний законом інтерес порушується на момент звернення до суду з даним позовом у листопаді 2021 року, оскільки договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності від 18.04.2012 р. є припиненим з 01.09.2021 р., у зв`язку з чим підстави для користування ТОВ «Дні-Про» спірним майном комунальної власності на час подання позову є відсутніми.

Поряд з цим, за приписами ч. 2 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що у даній справі позивачем не доведено, які саме його права та охоронювані законом інтереси порушуються рішенням Української міської ради 70 сесії VII скликання від 18.06.2020 р. «Про розгляд звернення Українського водопровідно-каналізаційного підприємства щодо передачі в господарське відання майна комунальної власності», з огляду на те, що на час звернення до суду з позовом у даній справі в листопаді 2021 року договір оренди позивачем спірного майна вже припинив свою дію 01.09.2021 р. Відтак, позивачем був втрачений статус орендаря спірного нерухомого майна до подання позову у даній справі.

З огляду на викладене, як позовна вимога про визнання незаконним і скасування рішення Української міської ради від 18.06.2020 р. "Про розгляд звернення Українського водопровідно-каналізаційного підприємства щодо передачі в господарське відання майна комунальної власності", так і позовна вимога про зобов`язання Виконавчого комітету Української міської ради усунути та не чинити у подальшому перешкод Товариству з обмеженою відповідальністю "Дні-Про" в користуванні орендованим майном - групою нежилих приміщень № 13 загальною площею 108,1 кв.м по вул. Юності, 11 в м. Українка Обухівського району Київської області, не підлягають задоволенню судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Поряд з цим, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, слід зазначити, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не спростовує.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дні-Про" (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. Юності, буд. 11) до Української міської ради (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, пл. Тараса Шевченка, буд. 1) та Виконавчого комітету Української міської ради (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, пл. Тараса Шевченка, буд. 1), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Українського водопровідно-каналізаційного підприємства (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, пл. Тараса Шевченка, буд. 1), про визнання незаконним та скасування рішення Української міської ради 70 сесії VII скликання від 18.06.2020 р. «Про розгляд звернення Українського водопровідно-каналізаційного підприємства щодо передачі в господарське відання майна комунальної власності», а також про усунення та зобов`язання не чинити у подальшому перешкод Товариству з обмеженою відповідальністю «Дні-Про» в користуванні орендованим майном - групою нежилих приміщень № 13 загальною площею 108,1 кв.м. по вулиці Юності, 11 в місті Українка Обухівського району Київської області, відмовити повністю.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 11.08.2022 р.

Суддя В.М. Бабкіна