РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2022Справа № 910/18649/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Вершиніної Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта"

про визнання недійсним одностороннього правочину та стягнення моральної шкоди

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Лупу Сергій Костянтинович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати недійсним правочин щодо односторонньої відмови від договору № К-347 від 01.01.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" та Фізичною особою-підприємцем Лупу Сергієм Костянтиновичем , що вчинений Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" відповідно до повідомлення про розірвання договорів від 07.05.2021 № 71448;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" на користь позивача моральну шкоду у розмірі 80 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок незаконної відмови відповідача від договору комерційної концесіїї № К-347 від 01.01.2017, шляхом направлення повідомлення про розірвання такого договору діловій репутації позивача завдано шкоду, у зв`язку з її приниженням з боку відповідача, що на думку позивача, є підставою для стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича залишено без руху. Встановлено Фізичній особі-підприємцю Лупу Сергію Костянтиновичу строк для усунення недоліків позовної заяви.

07.12.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича надійшли письмові пояснення на виконання ухвали суду від 22.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 20.01.2022.

05.01.2022 до суду надійшло клопотання відповідача (надіслане на електронну пошту суду), в якому відповідач зазначає, що не отримував копію позовної заяви з додатками до неї, у зв`язку з чим позбавлений можливості у встановлений судом термін надати до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим просить суд направити на адресу відповідача копію позовної заяви з усіма додатками.

20.01.2022 до суду надійшла заява відповідача про відкладення розгляду справи (надіслана на електронну пошту суду), в якій відповідач у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому процесі, просить суд відкласти підготовче засідання на іншу дату.

У судовому засіданні 20.01.2022, розглянувши заяву відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовив у її задоволенні, оскільки юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, а зазначені в заяві обставини не є підставою для її задоволення.

Крім того, розглянувши клопотання відповідача про направлення копії позовної заяви з додатками до неї, суд також відмовляє у його задоволенні, оскільки нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено направлення судом учасникам справи копії позовної заяви, в той же час суд зазначає, що копія позовної заяви з доданими до неї документами була надіслана позивачем відповідачу на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підтвердження чого позивачем надано опис вкладення у цінний лист та копію фіскального чеку. Крім того, суд зазначає, що відповідач не позбавлений у праві ознайомитися з матеріалами справи.

Також, у судовому засіданні 20.01.2022 суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 10.02.2022.

09.02.2022 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (надісланий на електронну пошту суду), в якому відповідач зокрема зазначає, що в ході обшуку проведеного старшим слідчим ДФС в Одеській області у приміщенні відділення № 1, в якому позивач здійснював підприємницьку діяльність, використовуючи торговельну марку ТОВ "Нова Пошта" було виявлено велику кількість посилок, які містять контрафактну алкогольну продукцію без зазначення місця походження та марок акцизного збору.

У судовому засіданні 10.02.2022 суд на місці ухвалив продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відклав розгляд справи на 10.03.2022.

Судове засідання призначене на 10.03.2022 не відбулося у зв`язку із запровадженням Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" воєнного стану з 5:30 год. 24.02.2022.

05.04.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив, в якій зокрема зазначає, що остаточного вироку в кримінальному провадженні порушеного за фактом вказаних відповідачем обшуків судом не винесено, а тому твердження відповідача про вину ФОП Лупу С.К. є передчасними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2022 призначено судове засідання на 02.06.2022.

31.05.2022 до суду надійшло клопотання Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича (сформоване в системі «Електронний суд»), в якому позивач просить суд забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 02.06.2022 в режимі відеоконференції в приміщенні Ренійського районного суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2022 відмовлено Фізичній особі-підприємцю Лупу Сергію Костянтиновичу у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні у справі №910/18649/21, у режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 02.06.2022 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 23.06.2022.

20.06.2022 до суду надійшло клопотання Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича (сформоване в системі "Електронний суд"), в якому позивач просить суд забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 02.06.2022 в режимі відеоконференції в приміщенні Ренійського районного суду Одеської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 відмовлено Фізичній особі-підприємцю Лупу Сергію Костянтиновичу у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні у справі №910/18649/21, у режимі відеоконференції.

У це судове засідання представник позивача не з`явився, 23.06.2022 до суду надійшла заява позивача (надіслана на електронну пошту суду), в якій позивач просить суд провести підготовче засідання, призначене на 23.06.2022 без участі позивача та його представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/18649/21 призначено на 28.07.2022.

25.07.2022 до суду надійшло клопотання Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича (сформоване в системі «Електронний суд»), в якому позивач просить суд забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 28.07.2022 в режимі відеоконференції в приміщенні Ренійського районного суду Одеської області.

Ухвалою Господарського міста Києва від 26.07.2022 відмовлено Фізичній особі-підприємцю Лупу Сергію Костянтиновичу у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні у справі №910/18649/21, у режимі відеоконференції.

У це судове засідання представник позивача не з`явився, 27.07.2022 до суду надійшло клопотання позивача, в якому останній у зв`язку із зайнятістю представника у іншому судовому процесі та неможливістю самостійно без правової допомоги представляти свої інтереси, просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відзначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Таким чином, юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, а зазначені в клопотанні обставини не є підставою для його задоволення, тому суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, причин неявки суду не повідомив, однак був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Приймаючи до уваги, що представники сторін були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників сторін не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 28.07.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (далі - правоволоділець) та Фізичною особою-підприємцем Лупу Сергієм Костянтиновичем (далі - користувач) укладено договір комерційної концесії № К-347, умовами якого передбачено, що правоволоділець надає на платній основі користувачу право на використання торговельних марок, а саме:

- знак для товарів та послуг «НОВА ПОШТА», що охороняється свідоцтвом України № 191046, виданим 10.09.2014;

- знак для товарів та послуг «доставка майбутнього», що охороняється свідоцтвом України № 191058, виданим 10.09.2014;

- знак для товарів та послуг «сургучева печатка», що охороняється свідоцтвом України № 76983, виданим 25.05.2007.

Відповідно до п. 2.3. договору, комплекс прав на торговельні марки надається користувачеві виключно з метою відкриття відділень та здійснення підприємницької діяльності з використанням, зазначених у п. 2.1. договору торговельних марок, на території, зазначеній у п. 4.1. даного договору, за єдиними стандартами правоволодільця.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що користувач зобов`язується використовувати будь-яку торговельну марку виключно у спосіб, що не зменшує його позитивну репутацію для споживачів послуг та/або ділових партнерів правоволодільця. Сторони погодили, що правоволоділець вправі самостійно і одноособо визначити те, зменшує чи не зменшує позитивну репутацію певне використання торговельної марки і спори щодо цього між ним і користувачем не допускаються. Якщо у правоволодільця з`являться сумніви щодо можливого зменшення репутації торговельної марки при його використанні користувачем, правоволоділець має право заборонити користувачу використання торговельної марки способами, які наносять шкоду репутації (іміджу) торговельної марки, а у разі невиконання користувачем цієї умови - в односторонньому порядку достроково припинити дію даного договору.

За умовами п. 3.5. договору, користувач має право використовувати торговельні марки правоволодільця виключно за умови, що якість послуг, які надаються відповідно до цього договору комерційної концесії відповідають якості аналогічних послуг, що надаються правоволодільцем.

Згідно п. 4.1. договору, користувач здійснює свою діяльність, з використанням торговельних марок, на території, що зазначена у додатку № 1 до даного договору.

Пунктами 12.1. та 12.2. договору визначено, що правоволоділець має право у будь-який час запросити від користувача повний доступ до інформації, що безпосередньо стосується виконання користувачем взятих на себе зобов`язань за цим договором. Користувач повинен надати інформацію, що запитує правоволоділець впродовж 2 (двох) календарних днів з дати отримання запиту правоволодільця. Правоволоділець може здійснювати перевірки (інспектування) виконання користувачем умов цього договору щодо використання ним торговельних марок правоволодільця, щодо виконання стадартів правоволодільця, а також щодо виконання інших умов цього договору.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 01.03.2018 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п. 15.1. договору).

Відповідно до п. 15.3. договору, кожна із сторін має право в односторонньому порядку розірвати цей договір повідомивши про це іншу сторону за 45 (сорок п`ять) календарних днів до дати розірвання.

Пунктом 16.1. договору визначено, що сторони домовились, що цей договір може бути розірвано у разі: припинення прав правоволодільця на торговельні марки без зміни такого права аналогічним; оголошення однієї із сторін неплатоспроможною; суттєве порушення будь-якою стороною умов даного договору. Додатків до нього та додаткових договорів; порушення користувачем стандартів та інших нормативних документів, на підставі яких здійснюється діяльність відділень під торговельними марками правоволодільця; у інших випадках, передбачених цим договором та діючим законодавством України.

Згідно п. 16.5. договору, датою повідомлення про розірвання договору є дата фактичного відправлення листа з повідомленням про розірвання договору.

Додатком № 1 до договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017 сторони визначили територію діяльності користувача.

Також, між сторонами укладено додаткові угоди від 01.01.2017, від 01.06.2017, від 01.01.2018, від 01.03.2019, від 20.06.2019, від 01.11.2019, від 01.07.2020, від 01.11.2020 до договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017.

Як зазначає позивач, 07.05.2021 ним було отримано від ТОВ "Нова Пошта" повідомлення № 71448 від 07.05.2021 про дострокове розірвання договорів, в якому відповідач відповідно до п. 15.3. договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017 повідомляє позивача про дострокове розірвання цього договору з 20.06.2021 у зв`язку з фактом виявлення систематичних грубих порушень умов надання послуг, приймання відправлень та договірних зобов`язань, що стало підставою для значних збитків ділової репутації компанії, про що свідчить проведене службове розслідування та висновок служби безпеки ТОВ "Нова Пошта" № 3 від 13.01.2021.

В свою чергу, 03.08.2021 позивачем було надіслано відповідачу претензію № 1 від 02.08.2021, в якій позивач фактично заперечує проти дострокового розірвання договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017, яка отримана відповідачем 10.08.2021, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що ТОВ «Нова Пошта» не було дотримано умов договору, а саме розділу 12 щодо перевірки належного виконання позивачем умов договору та оформлення результатів такої перевірки, як і не було дотримано визначеного договором терміну повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати недійсним правочин щодо односторонньої відмови від договору № К-347 від 01.01.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" та Фізичною особою-підприємцем Лупу Сергієм Костянтиновичем, що вчинений Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" відповідно до повідомлення про розірвання договорів від 07.05.2021 № 71448.

Крім того, позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" на користь позивача моральну шкоду у розмірі 80 000, 00 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1115 Цивільного кодексу України, за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов`язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Статтею 1117 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами в договорі комерційної концесії можуть бути фізична та юридична особи, які є суб`єктами підприємницької діяльності.

Згідно приписів ст. 1116 Цивільного кодексу України, предметом договору комерційної концесії є право на використання об`єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на підставі укладеного з відповідачем договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017 позивач набув право на використання торговельних марок, а саме: «НОВА ПОШТА», «доставка майбутнього» та «сургучева печатка» що охороняється свідоцтвами України № 191046 від 10.09.2014, № 191058 від 10.09.2014 та № 76983 від 25.05.2007 з метою відкриття відділень та здійснення підприємницької діяльності з використанням вказаних торговельних марок на визначеній договором території.

Як зазначено судом вище, 07.05.2021 позивачем було отримано від ТОВ "Нова Пошта" повідомлення № 71448 від 07.05.2021 про дострокове розірвання договорів, в якому відповідач відповідно до п. 15.3. договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017 повідомив позивача про дострокове розірвання цього договору з 20.06.2021, у зв`язку з фактом виявлення систематичних грубих порушень умов надання послуг, приймання відправлень та договірних зобов`язань, що стало підставою для значних збитків ділової репутації компанії, про що свідчить проведене службове розслідування та висновок служби безпеки ТОВ "Нова Пошта" № 3 від 13.01.2021.

Проте, позивач вважає незаконним розірвання відповідачем договору в односторонньому порядку , оскільки ТОВ "Нова Пошта" не дотримано визначеного розділом 12 договору порядку проведення перевірки та оформлення результатів такої перевірки. Крім того, позивач вказує, що відповідачем порушено строки повідомлення позивача про розірвання договору в односторонньому порядку.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що 13.02.2020 мала місце пожежа, яка виникла в автомобілі, що належить Лупу С.К. та яким останній здійснював перевезення вантажів з використанням торговельної марки ТОВ «Нова пошта», на підтвердження чого надає акт про пожежу. Завдані пожежею збитки склали 437 800, 00 грн.

Відповідач вказує, що відшкодування шкоди клієнтам на суму 437 800, 00 грн., здійснено повністю за рахунок коштів ТОВ «Нова пошта». В свою чергу, Лупу С.К. відмовився в добровільному порядку від відшкодування збитків на користь ТОВ «Нова пошта».

Крім того, відповідач вказує, що 23.12.2020 старшим слідчим ДФС в Одеській області проведено обшук у приміщенні відділення №1 (м. Рені, вул. Шевченка, 29), в якому Лупу С.К. здійснював підприємницьку діяльність, використовуючи Торговельну марку «Нова пошта». В ході обшуку виявлено велику кількість посилок, які містять контрафактну алкогольну продукцію без зазначення місця походження та марок акцизного податку, що підтверджується протоколом обшуку.

За результатами проведеного обшуку порушено кримінальне провадження №0000009.

Також, відповідач вказує, що робота відділення Нової пошти №1 (м. Рені, вул. Шевченка, 29), у зв`язку з незаконними діями Лупу С.К. перебувала на контролі як служби внутрішньої безпеки ТОВ «Нова пошта», так й співробітників ДФС в Одеській області.

26.04.2021 року старшим слідчим ДФС в Одеській області проведено обшук в приміщенні відділення Нової пошти №1 (м. Рені, вул. Шевченка, 29) під керівництвом Лупу С.К., яким повторно виявлено велику кількість посилок та пляшок з контрафактним алкоголем, без маркування та марок акцизного збору, що вбачається з протоколу обшуку.

Відповідач також вказує, що протягом липня та червня 2021 року на відділенні №1 м. Рені, відбулося близько 20 випадків підміни вмісту пересилань, на загальну суму 289 200, 00 грн. Вказані кошти клієнтам були також відшкодовані ТОВ «Нова пошта».

Тож, відповідач зазначає, що після останнього обшуку, службою безпеки ТОВ «Нова пошта» було ініційовано проведення перевірки відділення №1 м. Рені, керівництво яким здійснював Лупу С.К .

За результатами перевірки з керівництвом компанії було узгоджено рішення про розірвання договірних відносин у зв`язку з систематичним грубим порушенням умов договору та нанесенням шкоди діловій репутації Правоволодільця торговельної марки.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, Фізична особа-підприємець Лупу Сергій Костянтинович просить суд, зокрема визнати недійсним правочин щодо односторонньої відмови від договору № К-347 від 01.01.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" та Фізичною особою-підприємцем Лупу Сергієм Костянтиновичем , що вчинений Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" відповідно до повідомлення про розірвання договорів від 07.05.2021 № 71448.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи із змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Також, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного на момент звернення до суду права позивача. При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, існує певний порядок реалізації прав суб`єктів господарювання та способи захисту порушених прав. Неналежність чи невідповідність обраного способу судового захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та зумовлює відмову у задоволенні означених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо відповідності обраного способу захисту змісту порушеного права, в тому числі в частині ефективності обраного способу захисту, який має забезпечити поновлення порушеного права, наведено Верховним Судом у постанові від 07.05.2018 у справі № 927/522/17.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Приписи статті 202 Цивільного кодексу України встановлюють, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Отже, повідомлення сторони договору може вважатися одностороннім правочином, у випадку, якщо воно породжує, змінює чи припиняє права та обов`язки обох сторін договору.

Умови чинності правочинів встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме: законність змісту правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено, насамперед, порушення прав заявника та наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Тобто, з наведеного полягає, що за загальним порядком розірвання правочину пов`язано з волевиявленням обох його сторін, а не одноособовими діями однєї із сторін, якщо інше не встановлено домовленістю сторін або іншим законом.

Разом з тим, суд зазначає, що можливість розірвання договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017 в односторонньому порядку була погоджена сторонами у вказаному правочині.

Так, пунктом 3.4. договору передбачено, що користувач зобов`язується використовувати будь-яку торговельну марку виключно у спосіб, що не зменшує його позитивну репутацію для споживачів послуг та/або ділових партнерів правоволодільця. Сторони погодили, що правоволоділець вправі самостійно і одноособово визначити те, зменшує чи не зменшує позитивну репутацію певне використання торговельної марки і спори щодо цього між ним і користувачем не допускаються. Якщо у правоволодільця з`являться сумніви щодо можливого зменшення репутації торговельної марки при його використанні користувачем, правоволоділець має право заборонити користувачу використання торговельної марки способами, які наносять шкоду репутації (іміджу) торговельної марки, а у разі невиконання користувачем цієї умови - в односторонньому порядку достроково припинити дію даного договору.

За умовами п. 3.5. договору, користувач має право використовувати торговельні марки правоволодільця виключно за умови, що якість послуг, які надаються відповідно до цього договору комерційної концесії відповідають якості аналогічних послуг, що надаються правоволодільцем.

Тобто, умовами укладеного сторонами договору чітко визначено право відповідача в односторонньому порядку достроково припинити дію договору комерційної концесії, при цьому відповідач має самостійно і одноособово визначити те, зменшує чи не зменшує позитивну репутацію певне використання позивачем торговельної марки, як підставу для розірвання договору.

Пунктами 12.1. та 12.2. договору визначено, що правоволоділець має право у будь-який час запросити від користувача повний доступ до інформації, що безпосередньо стосується виконання користувачем взятих на себе зобов`язань за цим договором. Користувач повинен надати інформацію, що запитує правоволоділець впродовж 2 (двох) календарних днів з дати отримання запиту правоволодільця. Правоволоділець може здійснювати перевірки (інспектування) виконання користувачем умов цього договору щодо використання ним торговельних марок правоволодільця, щодо виконання стадартів правоволодільця, а також щодо виконання інших умов цього договору.

Відповідно до п. 15.3. договору, кожна із сторін має право в односторонньому порядку розірвати цей договір повідомивши про це іншу сторону за 45 (сорок п`ять) календарних днів до дати розірвання.

Пунктом 16.1. договору визначено, що сторони домовились, що цей договір може бути розірвано у разі: припинення прав правоволодільця на торговельні марки без зміни такого права аналогічним; оголошення однієї із сторін неплатоспроможною; суттєве порушення будь-якою стороною умов даного договору, додатків до нього та додаткових договорів; порушення користувачем стандартів та інших нормативних документів, на підставі яких здійснюється діяльність відділень під торгівельними марками правоволодільця; у інших випадках, передбачених цим договором та діючим законодавством України.

Згідно п. 16.5. договору, датою повідомлення про розірвання договору є дата фактичного відправлення листа з повідомленням про розірвання договору.

Тож, за фактом виявлення систематичних грубих порушень позивачем умов надання послуг, приймання відправлень під торговельною маркою відповідача «Нова пошта», відповідач після проведення службового розслідування та складання висновку служби безпеки ТОВ "Нова Пошта" № 3 від 13.01.2021 про такі порушення, у визначеному договором порядку надіслав позивачу повідомлення про дострокове розірвання договору № 71448 від 07.05.2021.

Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на відсутність у відповідача достатніх правових підстав для розірвання договору в односторонньому порядку, оскільки таке право передбачено умовами укладеного між сторонами договору комерційної концеції № К-347 від 01.01.2017, який підписаний позивачем без зауважень та заперечень.

Суд також вважає безпідставними твердження позивача щодо порушення відповідачем строків повідомлення позивача про розірвання договору в односторонньому порядку, з огляду на наступне.

Так, умовам укладеного між сторонами договору чітко визначено, що кожна із сторін має право в односторонньому порядку розірвати цей договір повідомивши про це іншу сторону за 45 (сорок п`ять) календарних днів до дати розірвання, при цьому датою повідомлення про розірвання договору є дата фактичного відправлення листа з повідомленням про розірвання договору.

Як встановлено судом вище та зазначено позивачем у позовній заяві, 07.05.2021 ним було отримано повідомлення ТОВ "Нова Пошта" № 71448 від 07.05.2021 про дострокове розірвання договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017 з 20.06.2021, тобто таке повідомлення було надіслано відповідачем позивачу саме за 45 (сорок п`ять) календарних днів до дати розірвання, оскільки датою повідомлення про розірвання договору є дата фактичного відправлення листа, тобто з 07.05.2021 (включно) відраховується 45-денний строк, а не з наступного дня, як вказує позивач у позовній заяві.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору № К-347 від 01.01.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" та Фізичною особою-підприємцем Лупу Сергієм Костянтиновичем , що вчинений Товариством з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" відповідно до повідомлення про розірвання договорів від 07.05.2021 № 71448, а отже така вимога не підлягає задоволенню.

З приводу заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Так, позивач стверджує, що після отримання ним повідомлення відповідача щодо розірвання договору та до початку обслуговування клієнтів ТОВ «Нова Пошта» новим суб`єктом господарювання, з яким ТОВ «Нова Пошта» уклала новий договір, у місті Рені Ізмаїльського району (колишній Ренійський район) Одеської області, почалося обговорення цих обставин, щодо розірвання договору саме у зв`язку з тим, що ФОП Лупу С.К. допустив грубе порушення умов договору, і такі порушення встановлені нібито проведеною перевіркою.

Позивач вказує, що він до теперішнього часу не може налагодити контакт з іншими діловими партнерами, саме через те, що він начебто є недобросовісним контрагентом та може допустити порушення договірних взаємовідносин.

Також, позивач зазначає, що на території Ренійської громади він зарекомендував себе як надійний, добросовісний та чесний підприємець, який виконує покладені на нього обов`язки та дотримується норми діючого законодавства.

Позивач вказує, що він приймає активну участь у життєдіяльності громади, також був депутатом Ренійської міської ради Одеської області в період 2015 - 2020 років.

Тож, на думку позивача, незаконне розірвання відповідачем договору завдало "удару" по діловій репутації ФОП Лупу С.К. у зв`язку з її приниженням внаслідок незаконних дій ТОВ «Нова Пошта», внаслідок чого позивач вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 80 000, 00 грн.

Виходячи з конструкції ст. 23 Цивільного кодексу України, яка визначає негативні наслідки, що можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди, моральна шкода за своїм змістом не є однаковим поняттям для юридичних і фізичних осіб. Так, за приписами ст. 23 ЦК України, моральна шкода фізичної особи полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, її ділової репутації фізичної.

Моральна шкода юридичної особи полягає тільки у приниженні її ділової репутації.

Так, моральна шкода для фізичної особи є категорією психологічного плану, невід`ємно пов`язаною із самою особою, її відчуттями, емоційно-розумовою діяльністю, відображає внутрішній світ людини й характеризується наявністю психотравмуючих факторів, позбавленням відчуття життєвої захищеності, зміною життєвого укладу, відчуттям приниження, пригнічення, неврівноваженості, імпульсивності, зневаги, образи тощо. Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану - фізичних чи душевних страждань.

Тобто, моральна шкода фізичної особи є глибоко суб`єктивною категорією та оціночною як у своєму виникненні, коли постає питання про наявність підстав для її матеріальної компенсації, так і у грошовому вимірі, коли визначається розмір її компенсації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд, оцінивши обставин справи, зазначає, що позивачем не доведено того, що дії відповідача щодо направлення повідомлення про розірвання договору комерційної концесії № К-347 від 01.01.2017 в односторонньому порядку, спричинили погіршення стану його здоров`я чи зниження престижу та ділової репутації позивача як суб`єкта підприємницької діяльності, з огляду на що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Лупу Сергія Костянтиновича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" про визнання недійсним одностороннього правочину та стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 03.08.2022.

Суддя С. О. Щербаков