ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2022м. ДніпроСправа № 904/9433/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., за участю секретаря судового засідання Товстоп`ятки В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазвидобувного управління "Полтаванафтогаз", м. Полтава

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз", м. Дніпро

про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 7 268 841 грн. 54 коп.

Представники:

від позивача: Севастьянова І.А., довіреність № 01/01/07-351/д від 01.04.2022, адвокат;

від відповідача: Путря А.П., довіреність №007.1Др-99-0622 від 03.06.2022, адвокат.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі Нафтогазвидобувного управління "Полтаванафтогаз" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом від 24.11.2021 № 144/пз, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" безпідставно набуті грошові кошти в сумі 7 268 841 грн. 54 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ціну позову складають кошти, які становлять різницю між внесеним позивачем авансом за послуги розподілу природного газу у березні 2018 у розмірі 34 276 749 грн. 23 коп. та вартістю фактично наданих послуг за цей місяць в сумі 27 007 907 грн. 69 коп., відповідно до умов договору розподілу природного газу, укладеного шляхом підписання заяви-приєднання № 42SPDp0109-17 від 01.09.2017. Оскільки позивач повідомив відповідача про розірвання вказаного договору, підстава, на якій відповідач отримав від позивача грошові кошти, відпала. На вимогу позивача від 07.10.2021 № 01/01/11/06/02/01-02/01/784 про повернення безпідставно набутого майна відповідач листом від 10.11.2021 № 490007.2-Сл-19589-1121 повідомив про неможливість повернення грошових коштів в сумі 7 268 841 грн. 54 коп., у зв`язку із їх списанням. Наведене стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою господарського суду від 14.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 13.01.2022.

04.01.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву від 04.01.2022 № б/н, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначає наступне:

- у розумінні приписів газового законодавства, зокрема, Закону України «Про ринок природного газу», Закону України «Про нафту і газ» , Закону України «Про трубопровідний транспорт», Кодексу ГРМ та договору, діяльність з розподілу природного газу - це діяльність, яка полягає в переміщенні природного газу відповідними трубопроводами. Отже, послуги з розподілу природного газу є послугами з переміщення природного газу трубопровідним транспортом з метою його фізичної доставки споживачеві. Верховний Суд в своїх постановах від 16.07.2020 у справі № 920/206/19 та від 23.07.2020 у справі №920/180/19, від 08.12.2021 у справі №904/949/21 дійшов правового висновку, що послуги з транспортування природного газу прирівнюються до послуг з перевезення вантажу, оскільки як під час транспортування, так і під час перевезення відбувається переміщення продукції. Таким чином, враховуючи, що послуги з розподілу природного газу полягають також в переміщенні продукції - природного газу з метою його доставки до споживача, тому послуги розподілу природного газу є послугами перевезення;

- відповідно до п. 6 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік встановлюється до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (ст. 925 ЦК України). Частиною 3 ст. 925 ЦК України визначено, що до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів). Отже, на відносини з розподілу природного газу розповсюджуються приписи норм про спеціальну позовну давність в один рік;

- з 01.04.2018 відповідач не складав акти наданих послуг у зв`язку з припиненням їх надання позивачу, що не заперечується останнім. Приписами п. 12.5. Типового договору розподілу природного газу (в редакції станом на 29.11.2016) визначено, що позивач за 20 днів до остаточного припинення користування природним газом зобов`язаний був здійснити остаточний розрахунок з відповідачем, який полягає не лише в оплаті заборгованості, а й поверненні попередньої оплати, яка мала місце в правовідносинах відповідача з позивачем. Таким чином, право вимагати від відповідача повернення грошових коштів у позивача виникло з 11.03.2018, тобто за 20 днів до припинення користування природним газом та як наслідок припинення надання послуг розподілу природного газу. Таким чином, в силу ч. 3 ст. 925 ЦК України, строк позовної давності закінчився 11.03.2019 року, а тому відповідач вважає необхідним застосувати строк позовної давності та відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності;

- позивач направив відповідачеві вимогу про повернення грошових коштів та розірвання договору від 07.10.2021 № 01/01/11/06/02/01-02/01/784, у відповідь на яку відповідач повідомив про неможливість повернення грошових коштів, у зв`язку з їх списанням. Але відповідач не підтвердив прийняття пропозиції щодо розірвання договору. Тобто, відсутність відповіді відповідача на пропозицію позивача розірвати договір не є обставиною, яка підтверджує його розірвання, а є лише підставою для звернення до суду з відповідною вимогою. Таким чином, на думку відповідача, Типовий договір розподілу природного газу, укладений між сторонами, не розірвано, угода про розірвання договору або відповідне рішення суду відсутні;

- набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Таким чином, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. За твердження відповідача, він отримав спірні грошові кошти на підставі договору, укладеного з позивачем, на теперішній день договір не розірваний ані за згодою сторін, ані за рішенням суду, а тому у відповідача відсутні підстави для повернення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Того ж дня відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності від 04.01.2022 № б/н.

Ухвалою господарського суду від 13.01.2022 підготовче засідання відкладено на 03.02.2022 за клопотанням позивача.

18.01.2022 на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив від 14.01.2022 № 169/ВВ, в якій на спростування заперечень відповідача зазначає таке:

- твердження відповідача про те, що діяльність з розподілу природного газу відповідає визначенню перевезення вантажів є хибними, оскільки предметом спірних правовідносин не є зобов`язальні відносини з транспортування природного газу, які можна віднести до договору перевезення. Між сторонами укладався договір розподілу природного газу, і послуги розподілу природного газу за своїм змістом не є тотожними з послугами з транспортування природного газу. Відповідно, договір розподілу природного газу не має спільної (однакової) правової природи із договором перевезення вантажів. Отже, до позовних вимог беззаперечно не може бути застосована позовна давність в один рік, як до вимог, що випливають з договору перевезення вантажів;

- відповідачем невірно визначений початок перебігу позовної давності, оскільки п. 12.5 договору передбачений 20-денний строк, який обліковується у робочих днях, а не календарних. Крім того, відповідачем не заперечується той факт, що з 01.04.2018 ним припинено надання послуг позивачу за договором, у зв`язку із тим, що об`єкт (виробничі приміщення за адресою: м. Кам`янське, вул.. С.Х. Горобця, 1) вибув з володіння позивача, а також той факт, що у нього виникла кредиторська заборгованість перед позивачем в сумі 7 268841 грн 54 коп. Разом з тим, відповідачем не враховані положення другого абзацу п. 12.5. договору, відповідно до яких у разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем Оператора ГРМ про звільнення приміщення (остаточне припинення користування природним газом) споживач зобов`язаний здійснювати оплату послуг за цим договором, виходячи з умов цього договору. Зі змісту наведеного положення та з врахуванням доводів опонента про невиконання споживачем обов`язку щодо відповідного повідомлення слідує, що споживач зобов`язаний здійснювати оплату послуг за цим договором, виходячи з умов цього договору, а це означає, з іншої сторони, що Оператор ГРМ зобов`язаний був і надалі продовжувати складати та направляти рахунки для оплати, а також акти наданих послуг. Проте, цього відповідачем зроблено не було.

- положеннями пунктів 12.3 та 12.5 договору передбачено право споживача на розірвання цього договору в односторонньому порядку. З огляду на мовчазну згоду обох сторін на фактичне припинення договірних відносин та відповідно до умов договору, позивач листом від 07.10.2021 № 01/01/11/06/02/01-02/01/784 направив на адресу Оператора ГРМ повідомлення про розірвання договору розподілу природного газу, укладеного шляхом підписання заяви-приєднання № 428РОр0109-17 від 01.09.2017, і вважає його правомірно розірваним в односторонньому порядку з 21.10.2021 (дата отримання такого повідомлення відповідачем). Таким чином, позивач вважає цілком підставною вимогу про стягнення з АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на користь НГВУ «Полтаванафтогаз» ПАТ «Укрнафта безпідставно набутих грошових коштів в сумі 7 268 841 грн. 54 коп., оскільки підстава, на якій Оператор ГРМ отримав від споживача грошові кошти, відпала.

27.01.2022 відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив від 27.01.2022 № б/н, в яких зазначив, що:

- позивач дійшов не правильного висновку, що відповідач ототожнює послуги з розподілу природного газу з послугами транспортування. Так, як транспортування природного газу, так і розподіл природного газу є послугами, які полягають в переміщенні природного газу трубопроводами. Позивач зазначає, що послуга з розподілу природного газу має 2 складові, зокрема, забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи і переміщення належного позивачу природного газу газорозподільною системою. Проте, без здійснення переміщення природного газу відсутня необхідність забезпечення доступу до газорозподільної системи. Тобто, забезпечення доступу до газорозподільної системи є похідним від переміщення природного газу та не може розглядатись як окрема складова послуги розподілу природного газу;

- відповідач припустився помилки зазначивши 11.03.2018, як дату, на яку сторони повинні були здійснити остаточний розрахунок, оскільки вона визначалась календарними днями, а в п.12.5. дійсно йдеться мова про робочі дні. Таким чином, право вимагати від відповідача повернення грошових коштів у позивача виникло з 02.03.2018, тобто за 20 робочих днів до припинення користування природним газом та як наслідок припинення надання послуг розподілу природного газу; отже, в силу ч. 3 ст. 925 ЦК України, строк позовної давності закінчився 02.03.2019, а тому відповідач вважає необхідним застосувати строк позовної давності та відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності;

- доводи позивача щодо переривання строку позовної давності, у зв`язку з підписанням 01.10.2019 сторонами акту звіряння взаємних розрахунків, визнаються відповідачем необґрунтованими, оскільки вказаний акт звірки складений та підписаний сторонами поза межами позовної давності (з 02.03.2018 по 02.03.2019), а отже не перериває такий строк;

- відповідач не заперечує право позивача, визначене положеннями Типового договору розподілу природного газу щодо ініціювання в односторонньому порядку питання розірвання договору, а тому посилання позивача на умови договору та на положення діючого законодавства щодо ініціювання споживачем розірвання договору є недоречним.

Ухвалою господарського суду від 03.02.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні на 01.03.2022.

У призначений судом час 01.03.2022 судове засідання не відбулося у зв`язку з обставинами, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах військової агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалою господарського суду від 01.03.2022 доведено до відома сторін, що про дату та час розгляду справи буде повідомлено додатковою ухвалою суду.

Ухвалою господарського суду від 26.05.2022 розгляд справи по суті призначений на 14.06.2022.

Ухвалою господарського суду від 14.06.2022 розгляд справи по суті відкладений на 07.07.2022 із проведенням засідання в режимі відеоконференції за участю представника позивача поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon", за клопотанням останнього.

У судовому засіданні 07.07.2022 оголошено перерву до 26.07.2022 із проведенням засідання в режимі відеоконференції за участю представника позивача поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon", за клопотанням останнього.

У судовому засіданні 26.07.2022 представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та заявах по суті справи, просив позов задовольнити; представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та заявах по суті справи, просив у задоволенні позову відмовити.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2017 Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" в особі Нафтогазвидобувного управління "Полтаванафтогаз" підписано заяву-приєднання № 42SPDp0109-17 до умов договору розподілу природного газу (т.1, а.с. 12).

Цією заявою позивач (споживач) приєднався до Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 (далі - договір), умови якого розміщені на сайті НКРЕКП, сайті Оператора ГРМ в мережі Інтернет за адресою dp.104.ua та в друкованому виданні, що публікується в межах території ліцензованої діяльності газета Зоря Область № 101 (21731) від 30.12.2015, з урахуванням змін, опублікованих в газеті Зоря № 99 (21830) від 16.12.2016.

Відповідно до Розділу І умов Типового договору, цей договір розподілу природного газу (далі - договір), є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу споживача (позивача) до газорозподільної системи, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача та переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ (відповідача) обсягів природного газу до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.

Пунктом 1.2. визначено, що умови цього договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України Про ринок природного газу і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс газорозподільних систем).

Згідно п. 1.3. договору цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Умовами Розділу ІІ договору визначено, що за цим договором оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором (п. 2.1. договору).

Обов`язковою умовою надання споживачу послуги з розподілу природного газу є наявність у споживача об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ (п. 2.2. договору).

Відповідно до заяви-приєднання від 0109.2017 № 42SPDp0109-17 до умов договору розподілу природного газу, об`єктом, підключеним в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ є виробниче приміщення за адресою: м. Кам`янське, вул. С.Х. Горобця, буд. 1

Відповідно до п. 6.3. договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Пунктом 6.4. договору встановлено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунку оператора ГРМ. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

На виконання умов договору позивач здійснював оплату вартості послуг з розподілу природного газу за період з 01.09.2017 по 31.03.2018 включно, що підтверджується банківськими виписками за відповідні розрахункові періоди (т.1, а.с. 19-34).

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, розмір передоплати вартості послуг з розподілу природного газу щомісячно перевищував розмір вартості фактично наданих послуг, зафіксованих щомісячними двосторонніми актами наданих послуг, що підтверджується наступними актами звірки взаєморозрахунків, підписаних сторонами:

- актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2018 визначено, що заборгованість ПАТ «Дніпропетровськгаз» перед НГВУ «Полтаванафтогаз» складає 41 055 046,85 грн (т.1, а.с. 35);

- актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.03.2018 визначено, що заборгованість ПАТ «Дніпропетровськгаз» перед НГВУ «Полтаванафтогаз» складає 34 276 749,23 грн (т.1, а.с. 36);

- актом звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2019 визначено, що заборгованість АТ «Дніпропетровськгаз» перед НГВУ «Полтаванафтогаз» складає 7 268 841,54 грн. (т.1, а.с. 37). Зазначені акти підписані уповноваженими особами оператора ГРМ та споживача.

За умовами п. 12.1. договору цей договір укладається на невизначений строк.

Пунктом 12.5. договору передбачено, що у разі звільнення займаного приміщення (остаточного припинення користування природним газом) споживач зобов`язаний повідомити про це оператора ГРМ не пізніше ніж за двадцять робочих днів до дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) та остаточно з ним розрахуватись за цим договором до вказаного споживачем дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) включно.

Позивач стверджує, що після 31.03.2018 відповідач послуги розподілу йому не надавав, у зв`язку із звільненням споживачем приміщення за адресою: м. Кам`янське, вул. С.Х. Горобця, буд. 1 та остаточним припиненням користування природним газом.

Господарський суд зазначає, що докази повідомлення споживачем оператора ГРМ про звільнення займаного приміщення в порядку п. 12.5. договору матеріали справи не містять.

При цьому, послуги з розподілу природного газу за березень 2018 сплачені позивачем у розмірі 34 276 749,23 грн, тоді як розмір фактично наданої послуги за цей місяць склав 27 007 907,69 грн. Відповідно, різниця між розміром передоплати та вартістю фактично наданих послуг складає 7 268 841,54 грн.

Відповідно до п. 12.3. договору цей договір може бути розірваний за згодою сторін або за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України.

19.10.2021 позивач направив на адресу відповідача повідомлення про розірвання договору та вимогу про повернення безпідставно набутого майна від 07.10.2021 № 01/01/11/06/02/01-02/01/784, відповідно до яких із посиланням на ст. ст. 651, 907 ЦК України повідомив відповідача про розірвання договору розподілу природного газу, укладеного шляхом підписання заяви-приєднання від 01.09.2017 № 42SPDp0109-17, а також із посиланням на норми ст. 1212 ЦК України вимагав повернути кошти у розмірі 7 268 841 грн 54 коп., отримані відповідачем у вигляді авансу за послуги розподілу природного газу за вказаним договором, як такі, що за якими відпала підстава отримання через розірвання договору (т. 1, а.с. 38-42).

У відповідь на вимогу позивача відповідач повідомив про неможливість повернення грошових коштів в сумі 7 268 841 грн 54 коп., у зв`язку з їх списанням (відповідь на повідомлення від 10.11.2021 № 490007.2-Сл-19589-1121) (т.1, а.с. 43).

Позивач вважає відмову відповідача у поверненні спірних коштів неправомірною, що стало підставою для звернення до господарського суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини щодо розподілу природного газу, які виникли між сторонами врегульовані Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2494 від 30.09.2015, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №1379/27824 06.11.2015 (надалі - Кодекс ГРМ), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2498 від 30.09.2015 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу».

Частинами 1 - 2 статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Оператор газорозподільної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів розподілу природного газу з замовниками. Договір розподілу природного газу є публічним.

Згідно з пунктом 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи.

Відповідно до пунктів 3, 4 глави 3 розділу VI Кодексу договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. На письмову вимогу споживача Оператор ГРМ зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення надати споживачу підписану уповноваженою особою Оператора ГРМ письмову форму договору розподілу природного газу.

Відповідно до частини 2 статті 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз», правонаступником якого є відповідач, та позивачем укладений договір розподілу природного газу, шляхом підписання позивачем заяви-приєднання № 42SPDp0109-17від 01.09.2017.

З 01.09.2017 по 31.03.2018 відповідач надавав позивачеві послуги розподілу природного газу, надання яких припинив з 01.04.2018 через звільнення позивачем приміщення за адресою: м. Кам`янське, вул. С.Х. Горобця, буд. 1.

Станом на 01.04.2018 різниця між внесеною позивачем передоплатою та вартістю фактично наданих відповідачем послуг склала 7 268 841 грн 54 коп., що зафіксовано сторонами у відповідних актах звірки взаєморозрахунків.

Позивач звернувся до відповідача з повідомленням від 07.10.2021 №01/01/11/06/02/01-02/01/784 про розірвання договору та вимогою про повернення безпідставно набутого майна, в якому позивач повідомив про розірвання договору та повернення переплати в розмірі 7 268 841,54 грн. Вказане повідомлення-вимога отримане відповідачем 21.10.2021, про що зазначено у листі відповідача від 10.11.2021 року №490007.2-Сл-19589-1121.

Так, вказаним листом відповідач повідомив позивача про неможливість повернення грошових коштів, у зв`язку з їх списанням.

При цьому, відповідач під час судового розгляду справи стверджує, що не підтвердив прийняття пропозиції щодо розірвання договору. Відсутність відповіді на пропозицію позивача розірвати договір вважає обставиною, що не підтверджує його розірвання, у зв`язку із чим позивач повинен був звернутися до суду з відповідною вимогою в порядку ч. 4 ст. 188 ГК України. Таким чином, на думку відповідача, Типовий договір розподілу природного газу, укладений між сторонами, на даний час не розірвано.

Господарський суд погоджується із вказаними твердженнями відповідача, з огляду на таке.

Так, спірний договір розподілу природного газу № 428РОр0109-17, укладений між сторонами 01.09.2017 шляхом подання споживачем заяви-приєднання до умов типового договору .

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Проаналізувавши вищезазначені положення законодавства можна дійти висновку, що договір розподілу природного газу є самостійним видом договору про надання послуг, поняття якого визначено спеціальним законодавством, зокрема, Кодексом газорозподільних системи, Законом України "Про ринок природного газу", та зміст якого визначений на основі типового договору, затвердженого органом державної влади. Правовідносини між оператором ГРМ і споживачами природного газу також врегульовано нормами Цивільного кодексу України та Господарського Кодексу України, які застосовуються до спірних правовідносин у взаємозв`язку із спеціальним законодавством.

Відповідно до положень статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 634 Цивільного кодексу України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Частиною 3 статті 634 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Відповідно до частин 1,4 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору). Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Позивач наголошує на тому, що умови пункту 12.3 договору допускають його розірвання за ініціативою споживача.

Відповідно до пункту 12.3 Типового договору (у редакції станом на 07.11.2020) цей договір може бути розірваний за згодою сторін або за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України. У разі зміни власника об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ, та необхідності укладення договору з новим власником договір з попереднім власником може бути розірвано оператором ГРМ в односторонньому порядку. При цьому одностороннє розірвання договору не звільняє попереднього власника від виконання зобов`язань у частині оплати наданих послуг.

Зазначеним пунктом Типового договору розподілу природного газу не передбачено право споживача розірвати договір розподілу природного газу в односторонньому порядку.

Разом з тим, у пункті 12.3 Типового договору зазначено, що цей договір може бути розірваний, зокрема, за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України.

Ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків як дострокове припинення дії договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі №913/82/21.

Господарський суд констатує, що оскільки сторонами не досягнуто згоди згідно умов п.12.3 договору щодо його розірвання, останній може бути розірваний за ініціативою споживача, проте не беззаперечно шляхом односторонньої відмови, а у порядку, визначеному законодавством України, зокрема, приписами Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Матеріали справи не містять доказів розірвання договору розподілу природного газу № 428РОр0109-17 від 01.09.2017.

Таким чином, твердження позивача, що у зв`язку із припиненням дії договору розподілу природного газу № 428РОр0109-17 від 01.09.2017, внесена позивачем на його виконання сума авансу у розмірі 7 268 841 грн 54 коп. втратила ознаки авансу та стала майном (грошовими коштами), набутими відповідачем без достатньої правової підстави, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами.

Так, питання щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави врегульовані Главою 83 Цивільного кодексу України.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Приписами статті 1213 Цивільного кодексу України встановлено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Господарський суд зазначає, що повернення безпідставно набутого майна можливо при умові наявності фактів набуття такого майна, зокрема, грошових коштів, однією особою за рахунок іншої, а також відсутність для цього правових підстав, або у випадку, коли така підстава вже відпала. До таких підстав, також можна віднести випадок припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.

За таких обставин, господарський суд вважає, що до правовідносин в цьому спорі не підлягають застосуванню приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки підстава за якої відповідач отримав спірні грошові кошти на час розгляду даної справи судом не відпала.

Разом з тим, судом враховано, та сторонами не заперечується, що з 01.04.2018 послуги розподілу природного газу за спірним договором відповідачем позивачу не надаються, попри те, що грошові кошти у розмірі 7 268 841 грн 54 коп. сплачені споживачем на користь оператора ГРМ та останнім позивачу на його вимогу не повернуті.

При цьому судом врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, згідно з якою господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм .

Так, пунктом 12.5. договору передбачено, що у разі звільнення займаного приміщення (остаточного припинення користування природним газом) споживач зобов`язаний повідомити про це оператора ГРМ не пізніше ніж за двадцять робочих днів до дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) та остаточно з ним розрахуватись за цим договором до вказаного споживачем дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) включно.

Тобто, за приписами п. 12.5. договору позивач за 20 днів до остаточного припинення користування природним газом зобов`язаний був здійснити остаточний розрахунок з відповідачем, який полягає не лише в оплаті заборгованості, а й поверненні попередньої оплати, яка мала місце в правовідносинах сторін.

При цьому встановлення моменту виникнення у позивача права вимоги до відповідача підлягає визначенню в контексті розгляду судом заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Так, главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 1 ст. 32 цієї Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За нормами статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Відповідач зазначає, що строк позовної давності на звернення до суду із даними вимогами пропущений позивачем, оскільки сплив 02.03.2019.

Вказаний строк розрахований відповідачем з урахуванням умов п. 12.5. договору та посилань на норми частини 3 статті 925 Цивільного кодексу України, за якими до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

При цьому, відповідач стверджує, що послуги з розподілу природного газу полягають у переміщенні продукції - природного газу з метою його доставки до споживача, тому такі послуги є послугами перевезення.

Господарський суд не погоджується із вказаними твердженнями відповідача з огляду на таке.

Як зазначалося вище, відповідно до пункту 2.1 договору оператор ГРМ (відповідач) зобов`язався надати споживачу (позивачу) послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язався прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Пунктом 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРМ передбачено, що для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ.

З вищевикладеного вбачається, що з моменту укладення між споживачем та оператором ГРМ договору розподілу природного газу, за наявності фізичного підключення об`єкта споживача до газорозподільної мережі, оператором ГРМ здійснюється надання споживачу послуг з розподілу природного газу.

Газорозподільна система функціонує за принципом постійної та безперебійної наявності в системі газопостачання природного газу, який переміщується під тиском.

Фактичний розподіл природного газу для потреб споживача здійснюється оператором ГРМ у загальному потоці природного газу від точок його надходження в ГРМ до пунктів призначення споживача (пункт 2 глави 5 розділу VI Кодексу ГРМ).

Тобто, проаналізувавши укладений між сторонами договір та норми чинного законодавства, господарський суд вважає, що договір розподілу природного газу не є договором транспортування природного газу та не містить характерних рис, зокрема договору перевезення.

Також, частиною 1 статті 39 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що оператор газорозподільної системи (відповідач) не може провадити діяльність з видобутку, транспортування або постачання природного газу.

За таких обставин, господарський суд вважає, що договір розподілу природного газу є самостійним видом договору про надання послуг, поняття якого визначено спеціальним законодавством, зокрема, Кодексом газорозподільних системи, Законом України «Про ринок природного газу», та зміст якого визначений на основі типового договору, затвердженого органом державної влади, а тому частина 3 статті 925 Цивільного кодексу України, якою передбачений спеціальний річний строк позовної давності до правовідносин, що випливають з договорів перевезення, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06.10.2021 у справі № 910/17655/20.

Таким чином, з огляду на умови п. 12.5. договору позивач мав звернутися до суду із даними вимогами у строк до 02.03.2021.

Водночас, судом враховано, що 30.09.2019 сторонами підписаний акт звірки взаєморозрахунків за спірним договором станом на 30.09.2019, яким сторони підтвердили наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 7 268 841 грн 54 коп. З боку відповідача зазначений акт підписаний головним бухгалтером Легеза Н.В. (т.1, а.с. 37).

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі,- щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

В постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17 викладені висновки щодо того, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Також зазначено, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу Відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. При цьому, головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі бухгалтер), відповідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства. Бухгалтер, який підписав акт звірки, є уповноваженою на це особою, має такі повноваження в межах здійснення ним бухгалтерського обліку та посадових обов`язків.

За приписами частин 1, 3 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, підписавши та засвідчивши печаткою підприємства зазначений акт звірки взаєморозрахунків, відповідач фактично визнавав наявність у нього заборгованості перед позивачем у розмірі 7 268 341 грн 54 коп., а отже, 30.09.2019 перебіг строку позовної давності був перерваний, а його відлік почався заново та закінчився 01.10.2022.

Натомість, позивач звернувся до господарського суду із даним позовом 07.12.2021, про що свідчить штамп відділення поштового зв`язку на поштовому конверті (т.1, а.с. 47), тобто в межах строку позовної давності.

Вирішуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, суд надає оцінку лише тим аргументам сторін, які заслуговують на уваги з точки зору їх відношення до предмету спору.

Так, положеннями ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене, господарський суд доходить висновку наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача передплати у розмірі 7 268 841 грн 54 коп. та задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз" (49000, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ 53, провул. Несторівський, 3-5, ) в особі Нафтогазвидобувного управління "Полтаванафтогаз" (36020, м. Полтава, вул. Монастирська, буд. 12, код ЄДРПОУ ВП 22525915) 7 268 841 грн. 54 коп. (сім мільйонів двісті шістдесят вісім тисяч вісімсот сорок одну грн. 54 коп.) передплати, 109 032 грн. 62 коп. (сто дев`ять тисяч тридцять дві грн. 62 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 05.08.2022

Суддя І.А. Рудь