ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2022 р. Справа №914/2073/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

Марко Р.І.

секретар судового засідання Гавриляк І.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства ДАВИДКО б/н від 14.02.2022 (вх. № ЗАГС 01-05/516/22 від 16.02.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 15.12.2021 (суддя Стороженко О.Ф., повний текст складено 28.12.2021)

у справі № 914/2073/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД (надалі ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД), м. Київ

до відповідача: Фермерського господарства ДАВИДКО (надалі ФГ ДАВИДКО), с.Яблунівка, Буський район, Львівська область

про стягнення грошових коштів у загальній сумі 318 099,39 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Руденко С.Ю. адвокат

від відповідача: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

ФГ ДАВИДКО звернулося до Господарського суду Львівської області від 15.12.2021 з позовом до ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД про стягнення грошових коштів у загальній сумі 318 099,39 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.12.2021 у справі № 914/2073/21 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ФГ ДАВИДКО на користь ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД борг у сумі 185460,00 грн, пеню у сумі 28601,02 грн, штраф у сумі 46630,25 грн, 15% річних (від прострочених платежів) у сумі 40035, 00 грн та інфляційні втрати у сумі 17373,09 грн, а також витрати на судовий збір у сумі 4771,49 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 36000,00 грн.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором підтверджується долученими до матеріалів справи документами на суму 1 152 145,00 грн, однак відповідач свої обов`язки щодо оплати вартості товару виконав не в повному обсязі, здійснивши часткову оплату. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем доведено заборгованість відповідача у розмірі 185 460,00 грн. Також місцевим господарським судом визнано обґрунтованим нарахування позивачем пені, 15% річних, штрафу та інфляційних втрат. Окрім того, місцевим господарським судом було досліджено та оцінено докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, взято до уваги характер спірних правовідносин, значення справи для сторін, категорію складності справи. За результатами чого, суд визнав заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу обґрунтованим, співрозмірним із предметом спору, та в порядку ст. 129 ГПК України дійшов висновку про задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ФГ ДАВИДКО подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що надані позивачем документи, а саме: ТТН та видаткові накладні не містять підписів та печаток за допомогою яких можна було б ідентифікувати уповноважених представників відповідача. Також скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що поставлений позивачем товар був неналежної якості, у зв`язку з чим, починаючи з серпня 2021 відповідачем велися переговори з позивачем стосовно дострокового розірвання договору. Окрім того, скаржник покликається на те, що суд порушив норми процесуального права, відмовивши представнику ФГ ДАВИДКО у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, що потягнуло за собою неможливість відповідача долучити до матеріалів справи додаткові докази.

Щодо витрат на правничу допомогу то ФГ ДАВИДКО зазначило, що такі є завищеними та неспівмірними з складністю даної справи. Скаржник зазначає, що судове засідання 15.12.2021 відбувалося за відсутності його уповноваженого представника, що позбавило ФГ ДАВИДКО права на подання клопотання про зменшення розміру судових витрат.

ФГ ДАВИДКО участі уповноваженого представника в судовому засіданні 26.07.2022 не забезпечило. В попередніх судових засіданнях представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримував в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши учасників справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційної інстанції встановила таке.

26.02.2020 між ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД (постачальник) та ФГ ДАВИДКО (покупець) було укладено договір поставки № МЙ260220 (а.с. 38-44 т.1) відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар і своєчасно здійснити його оплату. Постачальник разом з продажем товару надає консультаційні послуги Покупцю з питань здоров`я та зростання тварин, управління фермою та годівлі тварин. Вартість послуг включена у вартість товару (п.1.1 договору).

Асортимент, характеристики, кількість кожної конкретної партії товару, що поставляється згідно даного Договору, погоджуються у відповідних заявках та визначаються сторонами в накладних (товарно-транспортних або видаткових), що виставляються на кожну окрему партію товару. Якість товару, що поставляється, повинна відповідати та супроводжуватися сертифікатом якості, виданим виробником такого товару за встановленою формою та ветеринарним свідоцтвом форми Ф-2 (п. 2.1., 2.2. договору).

Відповідно до п. 3.6. договору при передачі товару постачальник зобов`язаний передати всю необхідну документацію на товар: сертифікат якості, ветеринарне свідоцтво форми Ф-2, податкову накладну, видаткову накладну або товарно-транспортну накладну, а покупець зобов`язаний прийняти товар і підписати всі необхідні документи, що підтверджують передачу товару покупцю, а також надати постачальнику довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей. У разі ненадання постачальнику довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, він має право відмовитися від відвантаження товару, а покупець несе всі пов`язані з таким збитки.

Відповідно до п. 3.7. договору покупець набуває права власності на товар і несе всі ризики знищення й ушкодження товару, а також усі витрати по товару з моменту передачі товару, що підтверджується підписаними сторонами видатковими або товарно-транспортними накладними.

Згідно з п. 4.3 договору покупець зобов`язаний здійснити оплату товару шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару.

Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем: за якістю - відповідно до ветеринарного свідоцтва форми Ф-2; за кількістю - відповідно до даних, зазначених у товарно-транспортних або видаткових накладних (п.5.2. договору).

Згідно з п.5.3. договору у випадку розбіжності даних товару, отриманого покупцем, за кількістю та якістю, покупець проводить приймання товару за правилами Інструкції № П-6, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.07.1965, та Інструкції № П-7, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966.

У разі виникнення між покупцем і постачальником розбіжностей щодо якості товару, покупець направляє постачальнику претензію у письмовій формі протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати прийняття товару. До претензії в обов`язковому порядку додаються результати лабораторного аналізу або Акт, складений за участю представників сторін. Якщо протягом вказаного строку претензія не пред`являється, право на її пред`явлення в наступному втрачається. Датою подання претензії вважається дата поштового штемпеля відправника. У такому разі постачальник проводить незалежну експертизу щодо якості товару (п. 5.5 договору).

У випадку підтвердження неналежної якості товару, постачальник відшкодовує покупцю збитки у розмірі товару, неналежна якість якого доведена у судовому порядку або в іншому погодженому сторонами порядку (п. 5.7. договору).

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що у випадку порушення сторонами своїх обов`язків за даним договором, вони несуть відповідальність, передбачену даним договором і чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 6.2. договору покупець відшкодовує завдані постачальнику збитки в повному обсязі (в т.ч. збитки у вигляді різниці між цінами на товар, що існували на момент поставки та цінами, що існують на момент фактичного розрахунку) та несе наступну відповідальність:

6.2.1. за порушення умов оплати товару, визначених п. 4.3. даного договору, сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення за кожен день прострочення від вартості неоплаченого товару;

6.2.2. за порушення умов оплати товару, визначених п. 4.3. даного договору, понад 5 (п`ять) робочих днів, додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості неоплаченого товару;

6.2.3. у випадку необґрунтованої відмови від прийняття замовленої партії товару, сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості неприйнятої партії товару.

Пункти 6.2.2., 6.2.3. і 6.5. даного Договору застосовуються виключно в тому випадку, якщо постачальник здійснив поставку відповідної партії товару, незважаючи на порушення покупцем умов оплати товару, визначений п. 4.3. даного договору, а покупець прийняв таку партію товару (п.6.3. договору).

Відповідно до пункту 6.5. договору за весь час прострочення оплати товару, покупець понад суми пені, штрафів, збитків також сплачує відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 15% річних.

Пунктом 6.6. договору передбачено, що сплата пені та штрафних санкцій не звільняє винну сторон від обов`язків виконати свої зобов`язання за даним договором.

Винна сторона зобов`язана сплатити нараховані суми неустойки (пеня, штраф) та відсотків за користування чужими грошовими коштами протягом 10 (десяти) робочих днів з дня отримання відповідної письмової вимоги від іншої сторони. Неустойка нараховується протягом 3 (трьох) років з дня, наступного за днем порушення стороною свого обов`язку (п.п. 6.7., 6.8. договору).

На виконання умов договору позивачем було поставлено товар на загальну суму 1 152 145,00 грн. що підтверджується наступними документами:

- на суму 99540,00 грн. підтверджується видатковою накладною № 900 від 06.03.2020, рахунком на оплату №777 від 04.03.2020 (а.с. 52-53 т.1);

- на суму 243445,00 грн підтверджується видатковою накладною №1422 від 07.04.2020, ТТН №Р1422 від 07.04.2020, рахунком на оплату №1215 від 02.04.2020 (а.с. 54-57 т.1);

- на суму 290400,00 грн підтверджується видатковою накладною №2437 від 09.06.2020, ТТН №Р2437 від 09.06.2020, рахунком на оплату №2049 від 04.06.2020 (а.с. 58-61 т.1);

- на суму 158400,00 грн підтверджується ТТН №Р2894 від 13.07.2020, рахунком на оплату №2486 від 10.07.2020 (а.с. 62-64 т.1);

- на суму 122760,00 грн підтверджується видатковою накладною №3021 від 23.07.2020, рахунком на оплату №2608 від 20.07.2020, рахунком на оплату №2603 від 23.07.2020 (а.с. 65-67 т.1);

- на суму 191400,00 грн підтверджується ТТН №Р3260 від 10.08.2020, рахунком на оплату №2807 від 10.08.2020 (а.с. 68-70 т.1);

- на суму 46200,00 грн підтверджується ТТН №Р3572 від 01.09.2020, рахунком на оплату №3082 від 28.08.2020 (а.с. 71-73 т.1).

Кошти за поставлений товар на суму 99 540,00 грн. були повністю сплачені, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 74-76 т.1).

Кошти за поставлений товар на суму 243 445,00 грн були повністю сплачені, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 77-79 т.1).

Кошти за поставлений товар на суму 290400,00 грн були повністю сплачені, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 80-82 т.1).

Кошти за поставлений товар на суму 158400,00 грн були повністю сплачені, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 83-85 т.1).

Поставлений товар на суму 122 760,00 грн було оплачено відповідачем частково в розмірі 104 900,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №21 від 20.08.2020 на суму 45000,00 грн (призначення платежу оплата згідно рахунку від 23.07.2020), платіжними дорученнями №25 від 31.08.2020 на суму 34900,00 грн (призначення платежу оплата згідно рахунку від 20.07.2020), платіжними дорученнями №26 від 11.09.2020 на суму 25000,00 грн (призначення платежу оплата згідно рахунку від 20.07.2020) (а.с. 86-88 т.1). Неоплаченою залишилася сума в розмірі 17 860,00 грн.

Поставлений товар на суму 191 400,00 грн також було оплачено відповідачем частково в розмірі 70 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №142 від 05.10.2020 на суму 20000,00 грн (призначення платежу оплата за корм згідно накладної від 10.08.2020) та платіжними дорученнями №28 від 05.10.2020 на суму 50000,00 грн (призначення платежу оплата за корм згідно рахунку від 10.08.2020) (а.с. 89-90 т.1). Неоплаченою залишилася сума в розмірі 121 400,00 грн.

Поставлений товар на суму 46 200,00 грн, згідно рахунку на оплату №3082 від 28.08.2020 та ТТН №Р3572 від 01.09.2020 залишився не оплаченим в повному обсязі.

13.04.2021 позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою №50/21 (а.с. 106-109 т.1), у якому просило протягом 10 днів здійснити оплату за поставлений товар за договором № МЙ260220 в розмірі 185 460,00 грн та оплатити пеню в сумі 21316,79 грн, 15 % річних в сумі 25030,00 грн, інфляційні втрати в сумі 11304,58 грн та штраф в сумі 69713,24 грн.

23.04.2022 ФГ ДАВИДКО, розглянувши лист-вимогу №50/21 зазначило, що провівши звірку даних по взаєморозрахунках з ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД представники відповідача виявили розбіжність щодо видаткових накладних та платіжних доручень з даними свого бухгалтерського обліку. У зв`язку з чим, ФГ ДАВИДКО просить надати документальне підтвердження поставки товару на суму 1 152 145,00 грн та примірник договору поставки № МЙ260220 (а.с. 157 т.1).

Вимоги вказані в з листом №50/21 відповідач не виконав.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору поставки № МЙ260220 позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД про стягнення боргу у сумі 185460,00 грн, пені в сумі 28601,02 грн, штрафу у сумі 46630,25 грн, 15% річних (від прострочених платежів) у сумі 40035,00 грн та інфляційні втрати у сумі 17373,09 грн.

Приймаючи рішення, судова колегія враховувала таке.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Укладений між сторонами договір № МЙ260220 за своєю правовою природою є договором поставки.

За змістом ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як передбачено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться в ст.ст. 193, 173 ГК України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 152 145,00 грн, вказане підтверджується видатковою накладною № 900 від 06.03.2020, рахунком на оплату №777 від 04.03.2020, видатковою накладною №1422 від 07.04.2020, ТТН №Р1422 від 07.04.2020, рахунком на оплату №1215 від 02.04.2020, видатковою накладною №2437 від 09.06.2020, ТТН №Р2437 від 09.06.2020, рахунком на оплату №2049 від 04.06.2020, ТТН №Р2894 від 13.07.2020, рахунком на оплату №2486 від 10.07.2020, видатковою накладною №3021 від 23.07.2020, рахунком на оплату №2608 від 20.07.2020, рахунком на оплату №2603 від 23.07.2020,ТТН №Р3260 від 10.08.2020, рахунком на оплату №2807 від 10.08.2020, ТТН №Р3572 від 01.09.2020, рахунком на оплату №3082 від 28.08.2020.

Як було зазначено вище, укладаючи договір поставки сторони погодили, що покупець зобов`язаний здійснити оплату товару шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару.

Дослідивши долучені позивачем до матеріалів справи документи, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач в повному обсязі оплатив вартість товару згідно рахунків №777 від 04.03.2020, №1215 від 02.04.2020, №2049 від 04.06.2020, №2486 від 10.07.2020.

Не в повному обсязі оплаченим залишився товар на суму 122 760,00 грн. Останній було оплачено відповідачем частково в розмірі 104 900,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №21 від 20.08.2020 на суму 45000,00 грн (призначення платежу оплата згідно рахунку від 23.07.2020), платіжними дорученнями №25 від 31.08.2020 на суму 34900,00 грн (призначення платежу оплата згідно рахунку від 20.07.2020), платіжними дорученнями №26 від 11.09.2020 на суму 25000,00 грн (призначення платежу оплата згідно рахунку від 20.07.2020) (а.с. 86-88 т.1). Неоплаченою залишилася сума в розмірі 17860,00 грн.

Поставлений товар на суму 191400,00 грн також було оплачено відповідачем частково в розмірі 70000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №142 від 05.10.2020 на суму 20000,00 грн (призначення платежу оплата за корм згідно накладної від 10.08.2020) та платіжними дорученнями №28 від 05.10.2020 на суму 50000,00 грн (призначення платежу оплата за корм згідно рахунку від 10.08.2020) (а.с. 89-90 т.1). Неоплаченою залишилася сума в розмірі 121400,00 грн.

Поставлений товар на суму 46200,00 грн, згідно рахунку на оплату №3082 від 28.08.2020 та ТТН №Р3572 від 01.09.2020 залишився не оплаченим в повному обсязі.

Таким чином, з огляду на наведене колегія суддів зазначає , що сума основного боргу в розмірі 185 400,00 грн є документально обґрунтованою та такою що підлягає до задоволення.

Стосовно доводів відповідача про те, що надані позивачем документи, а саме: ТТН та видаткові накладні не містять підписів та печаток за допомогою яким можна було б ідентифікувати уповноважених представників відповідача, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати всі обов`язкові реквізити, зокрема, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вимоги щодо підпису первинних документів визначені нормами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88 (далі - Наказ №88).

Згідно з пп.2.5 п.2 Наказу №88 документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

В даному випадку суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач здійснював оплату на підставі спірних ТТН та видаткових накладних. В зв`язку з чим, суд вважає доведеним факт поставки товару відповідачу.

В постановах Верховного суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.11.2019 у справі №914/2267/18 викладено такий правовий висновок, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця). Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Окрім того, дослідивши матеріали справи суд встановив, що по спірних поставках в матеріалах справи містяться податкові накладні позивача, в яких відображено спірні господарські операції в податковому обліку (а.с. 91-105 т.1) та податкові документи відповідача, в яких також відображено спірні господарські операції в податковому обліку та те, що останні включені до податкового кредиту (а.с. 61-67 т.2).

Таким чином, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду викладену в постановах від 11.09.2018 у справі №804/4787/16 та від 24.05.2019 у справі №826/7423/16, відповідно до якої аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.

Доводи скаржника про те, що товар був неналежної якості, суд не бере до уваги з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, згідно з п.5.3. договору у випадку розбіжності даних товару, отриманого покупцем, за кількістю та якістю, покупець проводить приймання товару за правилами Інструкції № П-6, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.07.1965, та Інструкції № П-7, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966.

У разі виникнення між покупцем і постачальником розбіжностей щодо якості товару, покупець направляє постачальнику претензію у письмовій формі протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати прийняття товару. До претензії в обов`язковому порядку додаються результати лабораторного аналізу або Акт, складений за участю представників сторін. Якщо протягом вказаного строку претензія не пред`являється, право на її пред`явлення в наступному втрачається. Датою подання претензії вважається дата поштового штемпеля відправника. У такому разі постачальник проводить незалежну експертизу щодо якості товару (п. 5.5 договору).

Проте, відповідач не дотримався вимог, встановлених п.п. 5.3., 5.4. договору, окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують неналежну якість поставленого товару.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було внесено зміни до ГПК України, зокрема змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 21.12.202 у справі № 16/401/17, від 16.02.2021 у справі № 927/645/19). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

У ч.2 ст. 86 ГПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас, частини 1,3,4 ст. 13 ГПК України регламентують, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на викладене, за результатами дослідження та оцінки за правилами статті 86 ГПК України зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, з урахуванням ст.ст. 2, 13, 14 ГПК України, судом апеляційної інстанції встановлено, що позовні вимоги про стягнення з ФГ ДАВИДКО на користь ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД 185460,00 грн суми основного боргу є обґрунтованими, підтвердженими належними і допустимими доказами, в свою чергу відповідачем не спростовані, а відтак правомірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо нарахування пені, штрафу та відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі п`ятнадцяти процентів річних та інфляційних втрат то колегія суддів зазначає наступне.

Як було зазначено вище, пунктом 6.1. договору сторони погодили, що у випадку порушення сторонами своїх обов`язків за даним договором, вони несуть відповідальність, передбачену даним договором і чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 6.2. договору покупець відшкодовує завдані постачальнику збитки в повному обсязі (в т.ч. збитки у вигляді різниці між цінами на товар, що існували на момент поставки та цінами, що існують на момент фактичного розрахунку) та несе наступну відповідальність:

6.2.1. за порушення умов оплати товару, визначених п. 4.3. даного договору, сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення за кожен день прострочення від вартості неоплаченого товару;

6.2.2. за порушення умов оплати товару, визначених п. 4.3. даного договору, понад 5 (п`ять) робочих днів, додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості неоплаченого товару;

6.2.3. у випадку необґрунтованої відмови від прийняття замовленої партії товару, сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості неприйнятої партії товару.

Пункти 6.2.2., 6.2.3. і 6.5. даного Договору застосовуються виключно в тому випадку, якщо постачальник здійснив поставку відповідної партії товару, незважаючи на порушення покупцем умов оплати товару, визначений п. 4.3. даного договору, а покупець прийняв таку партію товару (п.6.3. договору).

Відповідно до пункту 6.5. договору за весь час прострочення оплати товару, покупець понад суми пені, штрафів, збитків також сплачує відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 15% річних.

Пунктом 6.6. договору передбачено, що сплата пені та штрафних санкцій не звільняє винну сторон від обов`язків виконати свої зобов`язання за даним договором.

Винна сторона зобов`язана сплатити нараховані суми неустойки (пеня, штраф) та відсотків за користування чужими грошовими коштами протягом 10 (десяти) робочих днів з дня отримання відповідної письмової вимоги від іншої сторони.

Неустойка нараховується протягом 3 (трьох) років з дня, наступного за днем порушення стороною свого обов`язку (п.п. 6.7., 6.8. договору).

Таким чином, позивач нарахував відповідачу:

- на підставі п.6.2.1 договору пеню у сумі 28601,02 грн, розмір якої складає подвійну облікову ставку Національного Банку України (від сум боргу) за кожен день прострочення платежів (у межах строку, визначеного умовами п.6.8 Договору);

- на підставі п.6.2.2 договору штраф у сумі 46630,25 грн , розмір якого складає 5% від вартості товару, оплату якого прострочено понад п`ять операційних днів;

- на підставі п.6.5 Договору відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 15% річних, сума яких складає 40035,00грн;

- на підставі норми ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 17373,09 грн.

Здійснивши власний перерахунок пені, штрафу, відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 15% річних та інфляційних втрат , суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду що до стягнення з відповідача підлягають: пеня у сумі 28601,02 грн, штраф у сумі 46630,25 грн, 15% річних (від прострочених платежів) у сумі 40035, 00 грн та інфляційні втрати у сумі 17373,09 грн.

Стосовно доводів скаржника про те, що суд не задоволив клопотання про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що клопотання про відкладення розгляду справи було подане до суду після початку судового засідання, що підтверджується резолюцією судді Стороженко О.Ф., тому судом першої інстанції не розглядалась.

Окрім того, суд звертає увагу на те, явка сторін судом не визнавалася обов`язковою.

Приймаючи оскаржуване рішення, Господарський суд Львівської області також стягнув з ФГ ДАВИДКО на користь ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД витрати на професійну правничу допомогу у сумі 36000,00 грн.

Частиною 1 ст. 244 ГПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2021 від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив суд відшкодувати витрати на правову допомогу позивачу в розмірі 36000,00 грн (а.с. 238-256 т.11).

На підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу позивачем було долучено договір про надання правової допомоги № 02-АП від 20.01.2021, додаткову угода № 1-Д від 07.04.2021 до договору про надання правової допомоги № 02-АП від 20.01.2021; акт наданих послуг № 24-21 від 12.10.2021; рахунок на оплату № 27 від 12.10.2021; платіжне доручення від 13.10.2021; додаткову угода № 2 від 20.05.2021 до договору про надання правової допомоги № 02-АП від 20.01.2021; акт наданих послуг № 06-21 від 24.05.2021; рахунок на оплату № 9 від 24.05.2021; платіжне доручення № 2463 від 24.05.2021; додаткову угоду № 3 від 20.05.2021 до договору про надання правової допомоги № 02-АП від 20.01.2021; акт наданих послуг № 07-21 від 24.05.2021; рахунок на оплату № 8 від 12.10.2021; платіжне доручення № 2464 від 24.05.2021.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 ГПК України).

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених ТзОВ ЦЕХАВЕ КОРМ ЛТД витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи не надходило.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що розмір судових витрат на правничу допомогу відповідає складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, витраченого ним часу в розумінні ст. 126 ГПК України. Слід також врахувати тривалість розгляду даної справи майже два роки.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до постанови Верховного Суду в складі об`єднаної палати КГС від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що усі перелічені у наведених документах послуги були надані представником позивача, представник брав участь у судових засіданнях, знайомився із документами й аналізував законодавство та судову практику, а вартість наданих послуг була погоджена між позивачем та адвокатським об`єднанням у договорі та додаткових угодах.

Враховуючи вищенаведене, суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є доведений та документально обґрунтований.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються вищенаведеним.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Інші доводи, наведені в апеляційних скаргах не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються вищенаведеним.

Водночас, у контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) та Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі, суд вважає, що сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Скаржниками всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи викладені в апеляційних скаргах та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства ДАВИДКО залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.12.2021 у справі №914/2073/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та з урахуванням положень ст. 287 ГПК України може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Г.Т. Кордюк

Р.І. Марко