Судді Верховного Суду Кролевець О. А.
щодо постанови Верховного Суду від 20.07.2022, прийнятої за наслідками розгляду касаційних скарг Акціонерного товариства "Укргазвидобування" та Національного антикорупційного бюро України, на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у справі за позовом Національного антикорупційного бюро України до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз", Компанії Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises АB) про визнання недійсними додаткової угоди та договору.
У судовому засіданні 20.07.2022, більшістю голосів колегії суддів, прийнято рішення про залишення без задоволення касаційних скарг Акціонерного товариства "Укргазвидобування" та Національного антикорупційного бюро України, на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021, оскаржувані судові рішення залишено без змін.
При прийнятті вказаного судового рішення суддею Кролевець О. А., було висловлено окрему думку наступного змісту.
Короткий виклад історії справи
1. У жовтні 2017 року Національне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (далі - відповідач-1, ПАТ "Укргазвидобування"), Товариства з обмеженою діяльністю "Карпатигаз" (далі - відповідач-2, ТОВ "Карпатигаз"), Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) (далі - відповідач-3, Компанія Місен) про:
- визнання недійсною додаткової угоди від 25.02.2011 №4 про внесення змін та доповнень до Договору №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002, укладену між Дочірньою компанією "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", ТОВ "Карпатигаз" та Компанією Місен;
- визнання недійсним договору на надання послуг по видобутку, збору, підготовці та транспортуванню природного газу, нафти та газового конденсату від 20.04.2011 №УГВ2949/06-11, укладеної між Дочірньою компанією "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та ТОВ "Карпатигаз".
2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що правочини, які оскаржуються, укладено з порушенням приписів статей 1130, 1133, 1134 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", статті 4-1 Закону України "Про нафту і газ", а тому в силу приписів статей 203, 215 ЦК України такі правочини підлягають визнанню недійсними. Крім того, позивач зазначає про те, що спірні правочини суперечать інтересам держави і суспільства, а тому в силу приписів статті 228 ЦК України та статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підлягають визнанню недійсними.
4. Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що:
- частка відповідача-1 у спільній діяльності згідно договору № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10.06.2002 становить 49,99%, що у відповідності до приписів частини третьої статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та частини восьмої статті 4 1 Закону України "Про нафту і газ" виключає необхідність безумовного застосування визначеного в частинах перших цих статей спеціального порядку продажу природного газу, нафти і газового конденсату;
- позивачем не доведено обставин укладення сторонами оспорюваних правочинів саме з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, оскільки суди не встановили, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення додаткової угоди № 4 та договору № УГВ2949/06-11, а також у чому саме полягав намір сторін (сторони) порушити інтереси держави або суспільства. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що сторони оспорюваних правочинів усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність цього договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків (умислу дій);
- суди відхилили доводи позивача про те, що відповідачами не можуть бути використані у спільній діяльності свердловини, які зазначені в додатку № 1 до договору, окрім свердловини № 36 Летнянського родовища, з огляду на їх невнесенням відповідачем-1 в якості внеску, оскільки стаття 1134 ЦК України не містить відповідної заборони, а лише визначає правовий статус внесеного учасниками майна та доходів від результатів спільної діяльності. При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що чинним цивільним законодавством не передбачено імперативного обов`язку учасника здійснювати внесення в якості частки в спільну діяльність того об`єкта, безпосередньо заради удосконалення якого у цій справі вони об`єднались. Тоді як статті 6, 627, 628 ЦК України унормовують свободу договору та визначення його умов на розсуд учасників відносин з врахуванням вимог чинного законодавства. Тобто останні не повинні суперечити приписам закону, що у даному випадку судовою колегією не встановлено. Суд апеляційної інстанції вказав, що зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки з`ясування питання права власності учасників договірних правовідносин не входять в предмет дослідження у справі про визнання недійсними правочинів;
- послідовне (1) подання відповідачем-1 до відповідача-2, відповідача-3 позову до арбітражного суду, створеного відповідно до Арбітражного регламенту Арбітражного інституту Торгової палати м. Стокгольм, у справі V2016/114; (2) укладення мирової угоди від 23.07.2019 (арбітражне рішення на узгоджених умовах від 26.03.2020), в межах якої сторони (2.1.) врегулювали спірні правовідносини щодо належності вуглеводнів, видобутих відповідачем-1 у період з 01.12.2016 до 10.07.2018 зі свердловин, визначених у проектах спільної діяльності за ДСД № 3 від 10.06.2002, (2.2.) погодили, що починаючи з 01.12.2016 відповідач-1 самостійно використовує поліпшення свердловин, здійснені відповідно до умов ДСД № 3 від 10.06.2002 та свердловини, побудовані (пробурені) в рамках ДСД № 3 від 10.06.2002, визначені в додатку 1 до цієї угоди (всього в переліку 188 найменувань); (3) постановлення відповідачем-1 перед арбітражним судом питання про встановлення розміру частки відповідача-1 у спільному майні ДСД № 3 від 10.06.2002; (4) укладення мирової угоди щодо врегулювання окремих правовідносин від 23.09.2020, в якій визначено погоджений відповідачем-1 розмір виплат на користь відповідача-2 та відповідача-3, що включає в себе відшкодування останнім їх частки в чистій вартості активів ДСД № 3 від 10.06.2002 та виплату за користування спільним майном; (5) відсутність заперечень даних обставин відповідачем-1, свідчить про те, що зазначена поведінка відповідача-1 суперечить доктрині заборони суперечливої поведінки, оскільки відповідач-1 при укладенні мирової угоди погоджується щодо розподілу вкладів у визначеному в мировій угоді розмірі, і разом з цим визнає позов про визнання додаткової угоди до договору про ДСД недійсним як такого, що суперечить вимогам закону та інтересам держави.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
5. У постанові від 20.07.2022, відмовляючи у задоволенні касаційних скарг Акціонерного товариства "Укргазвидобування" та Національного антикорупційного бюро України, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій.
6. Однак, вважаю, що аналіз судом касаційної інстанції норм матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин під час попереднього перегляду Верховним Судом рішень у даній справі, не позбавляє суд касаційної інстанції обов`язку щодо аналізу правильності застосування судами попередніх інстанцій відповідних норм права під час нового розгляду справи в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Наведене випливає, зокрема, зі змісту положень ст. 300 ГПК України.
7. У постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у даній справі було зазначено, що для правильного вирішення спору у цій справі необхідно дослідити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін. Проте, розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій зазначеного вище не врахували та не встановили усіх фактичних обставин справи на підставі документів, наявних у ній, що призвело до передчасних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.
8. Також Верховний Суд зазначив, що аналіз положень як Договору про спільну діяльність, так і спірної Додаткової угоди № 4 до нього, свідчать про те, що сторони спірного правочину уклали саме договір простого товариства, оскільки в основі здійснення ними спільної діяльності є об`єднання їх вкладів та вчинення спільних дій задля досягнення мети укладеного договору. Висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірна додаткова угода №4 є змішаним договором, який містить як елементи договору про спільну діяльність з об`єднанням вкладів, так і елементи договору про спільну діяльність без об`єднання вкладів, є помилковим, оскільки не ґрунтується на нормах права.
9. Колегія судів суду касаційної інстанції у постанові від 04.12.2019 також зазначила про передчасність висновків судів попередніх інстанції, визнавши обґрунтованими доводи НАБУ про те, що суди попередніх інстанцій не вказали, які ж саме положення спірної Додаткової угоди № 4 передбачали можливість здійснення спільної діяльності без об`єднання вкладів учасників, в той час як в угоді самі ж сторони визначили здійснення спільної діяльності саме на основі такого об`єднання. Зміст ухвалених у справі судових рішень не містить конкретних посилань судів на положення спірного правочину, аналіз яких дозволив би їм дійти висновку про врегулювання сторонами правочину положень щодо здійснення спільної діяльності без об`єднання вкладів. Також зміст судових рішень не містить положень щодо змісту та оцінки додатків до Додаткової угоди №4. Не містять судові рішення і правового аналізу положень спірного правочину, зокрема, щодо визначення сторонами об`єктів спільної діяльності, проектів спільної діяльності, мети та предмету договору, положень про спеціальні дозволи, отримані відповідачем-1 (перелік яких зазначено у додатку № 1 до Додаткової угоди № 4, на підставі яких здійснювалася спільна діяльність), спільне майно, яке є спільною частковою власністю учасників спільної діяльності та яке згідно з п.8.4 Додаткової угоди № 4 відображається на окремому Балансі спільної діяльності, що ведеться оператором (ТОВ "Карпатигаз") тощо. Суди не встановили, про який базовий обсяг вуглеводнів, який є власністю відповідача-1, видобутий за результатами спільної діяльності, йдеться у додатках до спірної угоди, чи виникав понадбазовий обсяг вуглеводнів згідно з умовами спільної діяльності.
10. За висновками Верховного Суду аналіз змісту ухвалених у справі судових рішень дозволяє констатувати, що суди попередніх інстанцій взагалі не досліджували особливості правового регулювання здійснення господарської діяльності з видобування вуглеводнів станом на момент укладення спірного правочину.
11. Також колегія суддів зазначила про обґрунтованість доводів НАБУ стосовно того, що суди не встановили, яке саме інше майно використовувала спільна діяльність, окрім того, яке вказане у п. 3.2 Додаткової угоди № 4, і якщо використовувала (як стверджують суди у рішеннях), то якою була вартість таких вкладів, оскільки вартість вкладів має значення при застосуванні ч.3 ст.10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та ст.4-1 Закону України "Про нафту і газ" (чинних на час укладення спірного правочину).
12. Дійшовши передчасних висновків про відповідність спірного правочину нормам ЦК України, Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та Закону України "Про нафту і газ", поза належною увагою судів залишилися доводи позивача про порушення спірною Додатковою угодою № 4 та договором № УГВ2949/06-11 інтересів держави і суспільства. Суди не спростували тверджень, що внаслідок укладення спірної Додаткової угоди №4 та договору на надання послуг по видобутку, збору, підготовці та транспортуванню природного газу, нафти та газового конденсату від 20.04.2011 № УГВ2949/06-11 сторонами було порушено встановлений порядок передачі природного газу та продажу нафти сирої і газового конденсату. А саме, йдеться про те, що видобутий природний газ мав передаватися відповідачем-1 для формування ресурсу природного газу, що використовувався б для потреб населення, натомість всупереч законодавству передався для задоволення мети спільної діяльності - отримання прибутку. Отже, не було забезпечено дотримання вимоги щодо відповідності правочинів інтересам держави і суспільства. Проте суди попередніх інстанцій по суті не надали належної оцінки вимогам позивача про визнання спірних правочинів недійсними на підставі ч.3 ст.228 ЦК України.
13. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
14. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
15. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").
16. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").
17. Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
18. Так, згідно з імперативними положеннями ч.5 ст.310 та ч.1 ст.316 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
19. На мою думку, всупереч положенням частини 5 статті 310 і частини 1 статті 316 ГПК України суди попередніх інстанцій під час нового розгляду справи не виконали у повному обсязі вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 04.12.2019 у цій справі, які слугували підставою для направлення справи на новий розгляд та про що зазначалось скаржниками у касаційних скаргах, у зв`язку з чим, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є таким, що не ґрунтуються на вимогах законодавства та дослідженні усіх обставин і зібраних у справі доказів та доводів учасників справи.
20. При цьому відповідно до приписів ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 300 ГПК України).
22. Згідно зі ст. 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 7) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; 8) суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
23. За змістом ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
24. З урахуванням зазначеного, вважаю, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у даній справі підлягали скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суддя О. А. Кролевець