ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2022 р. Справа№ 910/14388/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Ткаченка Б.О.

Коротун О.М.

секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Сімейко А.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 (повний текст рішення складено 24.12.2021)

у справі №910/14388/21 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни

до Фізичної особи-підприємця Рожка Євгена Вікторовича

про визнання недійсним договору оренди та стягнення 68 000,00 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року Фізична особа-підприємець Турлибекова Куралай Бектурсиновна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Рожка Євгена Вікторовича (далі - відповідач) про визнання недійсним договору оренди та стягнення 68 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на час укладення сторонами договору оренди нежитлового приміщення № б/н від 30.06.2020 існував інший договір оренди нежитлового приміщення і фактична передача цього приміщення позивачу не відбулась у зв`язку з порушенням відповідачем умов вказаного договору, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним та повернення перерахованого позивачем авансу в сумі 68 000,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд встановив, що позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено неправомірності дій відповідача та невідповідності умов оспорюваного договору приписам законодавства в момент його укладення сторонами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємць Турлибекова Куралай Бектурсиновна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт звертає увагу, що в договорі оренди № 200420/1 від 20.04.2020 зазначено окремо строк оренди та строк дії договору. У пункті 2.12 вказаного договору встановлено, що строк оренди починається з моменту підписання акту примання-передачі об`єкта, в той час, як строк дії договору є з моменту його підписання сторонами та діє до 20.04.2022 (п. 2.14 договору). Скаржник вказує, що відповідачем не надано підтверджуючих документів щодо розірвання або припинення договору оренди № 200420/1 від 20.04.2020.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 та призначений розгляд справи на 04.04.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2022 відкладено розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 на 25.05.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2022 розгляд справи №910/14388/21 відкладено на 27.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 відкладено на 01.08.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2022 прийнято справу №910/14388/21 до провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Явка представників сторін

28.07.2022 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни надійшло клопотання про проведення засідання без участі представника.

Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, беручи до уваги, що явка позивача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача.

Позиції учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.08.2022 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав та просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

30.06.2020 між Фізичною особою-підприємцем Рожком Євгеном Вікторовичем (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Турлибековою Куралай Бектурсиновною (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення № б/н (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення, що визначене в цьому договорі (далі - приміщення, об`єкт оренди) та сплачувати орендодавцю орендну плату.

Місцезнаходження приміщення, що орендується: група нежитлових будівель №111а, м. Київ, просп. Оболонський, буд. 34. Загальна площа приміщення: 49,4 кв.м. (пункти 1.2, 1.3 договору).

У пункті 1.5 договору зазначено, що орендодавець свідчить, що на момент укладення цього договору об`єкт оренди не знаходиться під арештом чи забороною, у заставі (у тому числі податковій заставі) не перебуває, не є внеском до статутного фонду юридичних осіб, судових суперечок по ньому немає, він вільний від прав третіх осіб, у відношенні до нього не укладено будь-яких договорів відчуження, воно не передано іншим особам у оренду та/або суборенду.

Приміщення повинно бути передане орендодавцем та прийняте орендарем протягом 30 днів, перебіг яких починається за таких умов: підписанням цього договору, погодженням технічного завдання ремонту приміщення та перерахування коштів згідно з пунктами 5.3, 5.4 договору (пункт 3.1 договору).

Передача в оренду та повернення з оренди приміщення оформлюється актом приймання-передачі (пункт 3.2 договору).

Строк дії договору становить 1094 календарних дня з моменту підписання цього договору сторонами та скріплення його печатками сторін (за наявності) (пункт 4.1 договору).

Пунктом 5.3 договору передбачено, що перша сплата (аванс) за цим договором у розмірі 68 000,00 грн без ПДВ, що дорівнює двом місяцям оренди, здійснюється після підписання договору на протязі 5-ти днів. Друга сплата (аванс) за договором у розмірі 34 000,00 грн без ПДВ, що дорівнює одному місяцю оренди, здійснюється не пізніше 01.08.2020. Наступна орендна плата сплачується з урахуванням авансу.

Сторони у підпунктах 6.1.1, 6.1.3 пункту 6.1 договору визначили, що орендодавець зобов`язаний передати у користування орендарю приміщення у строк, передбачений договором. Здійснити в місячний строк, перебіг якого починається з останньої дати або отримання коштів згідно з п. 5.3 договору або погодження технічного завдання ремонту приміщення, за власний рахунок та за погодженими з орендарем макетів ремонтних робіт об`єкта оренди та планову і позапланову перевірку лічильників.

Звертаючись до суду з позовом, позивач послався на те, що на час укладення сторонами договору існував інший договір оренди нерухомого приміщення і фактична передача цього приміщення позивачу не відбулась у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору оренди нежитлового приміщення від 30.06.2020, що є підставою для визнання договору недійсним та повернення перерахованого позивачем авансу в сумі 68 000,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України)

Пунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Тлумачення статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18 та від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17 та від 05.05.2020 у справі № 911/1634/19.

Так, договір, укладений між Фізичною особою-підприємцем Рожком Євгеном Вікторовичем та Фізичною особою-підприємцем Турлибековою Куралай Бектурсиновною, за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.

Згідно з частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За приписами частин 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

У позовній заяві позивач послався на те, що станом на дату укладення сторонами договору оренди нежитлового приміщення від 30.06.2020 існував інший договір оренди вищевказаного нежитлового приміщення, який укладено між відповідачем та ОСОБА_1

Суд першої інстанції встановив, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/11646/20 за первісним позовом ФОП Рожка Євгена Вікторовича до ФОП Турлибекової Куралай Бектурсиновни про стягнення 68 000,00 грн та за зустрічним позовом ФОП Турлибекової Куралай Бектурсиновни до ФОП Рожка Євгена Вікторовича про визнання розірваним договору і стягнення авансу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2021 у справі № 910/11646/20, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2021, задоволено первісний позов та стягнуто з ФОП Турлибекової Куралай Бектурсиновни на користь ФОП Рожка Євгена Вікторовича заборгованість в розмірі 68 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп., у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу ФОП Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення суду першої інстанції та надаючи оцінку доводам позивача щодо існування ще одного договору оренди, яким передано в оренду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , зазначив, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05.03.2021 у справі № 360/3016/20 встановлено, що 20.04.2020 між Рожко Є.В. та ОСОБА_1 укладено договір №200420/1 оренди нежитлових приміщень, відповідно до умов якого починаючи з 21.04.2020 ОСОБА_1 орендував нежитлові приміщення №111 та № 111А, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 для здійснення господарської діяльності.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05.03.2021 у справі №360/3016/20 було частково скасовано постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2021 і ухвалено нове судове рішення у відповідній частині.

Разом з тим, вищевказаним рішенням адміністративного суду не встановлено факту приймання-передачі об`єкта оренди за договором № 200420/1 оренди нежитлових приміщень від 20.04.2020, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на момент розгляду справи ФОП Турлибекова К.Б. була єдиним орендарем приміщення за адресою: м. Київ, Оболонський проспект, буд. 34.

У частині 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17 викладено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

У постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19 викладено висновок про те, що преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Отже, з урахуванням принципу юридичної визначеності, рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, а обставини встановлені цим рішенням суду не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на вищенаведене, обставини щодо передачі позивачу в оренду вказаного приміщення за договором, а також неналежного виконання позивачем, як орендарем, взятих на себе зобов`язань за договором не потребують доказування при розгляді цієї справи.

Більше того, правова оцінка доводів позивача про існування іншого договору оренди приміщення, яке є об`єктом оренди за договором від 30.06.2020, була надана судом при розгляді справи № 910/11646/20 та ухвалене судове рішення у вказаній справі набрало законної сили.

Беручи до уваги вказане вище, місцевий господарський суд вірно визнав безпідставними доводи позивача щодо існування на дату укладення сторонами договору від 30.06.2020 іншого договору оренди приміщення, яке є об`єктом оренди за договором.

Твердження позивача про те, що фактично передача приміщення не відбулась у зв`язку з порушенням орендодавцем умов договору від 30.06.2020, також правомірно відхилино судом першої інстанції, оскільки вказані обставин спростовуються наявним у матеріалах справи актом приймання-передачі приміщення від 01.08.2020, підписаного обома сторонами, що також було встановлено при розгляді справи № 910/11646/20.

Частина 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

До предмету доказування у справі про визнання недійсним правочину входять обставини щодо невідповідності його умов нормам законодавства в момент його вчинення, натомість обставини щодо невиконання (неналежного) виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором, незгоди однієї сторони з діями іншої сторони в процесі виконання договору, створення орендодавцем перешкод орендарю в користуванні приміщенням, на які посилається позивач як на підставу заявлених позовних вимог, не можуть свідчити про недійсність окремих умов або договору в цілому.

Посилання позивача на ту обставину, що приміщення, яке є об`єктом оренди за договором, здається в оренду відповідачем, про що свідчать розміщенні в мережі Інтернет оголошення, в контексті заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним також є безпідставними, оскільки, як встановлено судом, вказані оголошення датовані 30.10.2020, 14.03.2021 та 29.03.2021, тобто вони були розміщені відповідачем в мережі Інтернет після дати укладення сторонами договору від 30.06.2020 та сам по собі факт існування таких оголошень не впливає на дійсність договору.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Отже, відповідно до правил доказування позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, має довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а не відповідач повинен доводити правомірність договору. Тобто обов`язок доказування обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору, покладається на позивача. При цьому, враховувати необхідно саме підстави заявленого позивачем позову.

Однак, позивач не наддав належних та допустимих доказів неправомірності дій відповідача та невідповідності умов оспорюваного договору приписам законодавства в момент його укладення сторонами.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

Натомість, при розгляді цієї справи суд першої інстанції вірно встановив як відсутність правових підстав для визнання договору недійсним, так і відсутність порушення суб`єктивних прав та законних інтересів позивача в момент укладення сторонами договору.

Вимога позивача про стягнення з відповідача перерахованого на виконання умов договору авансу в сумі 68 000,00 грн також не підлягає задоволенню як похідна вимога від вимоги про визнання недійсним договору, наявності правових підстав для задоволення якої судом не встановлено.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Турлибекової Куралай Бектурсиновни на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/14388/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/14388/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 03.08.2022.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Б.О. Ткаченко

О.М. Коротун