ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" серпня 2022 р. Cправа № 902/382/22

за позовом:Вінницького обласного центру зайнятості (вул. Стрілецька,3-а, м. Вінниця, 21009)

до:ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_1)

про стягнення 28599,41 грн

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Манзюк Х.О.

Представники сторін не з`явились

В С Т А Н О В И В :

27.05.2022 р. Вінницький обласний центр зайнятості звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення 28 599,41 грн.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/382/22) передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 31.05.2022 р. відкрито провадження у справі № 902/382/22. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.06.2022 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивач. Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 31.05.2022 р.

Суд зазначає, що 23.06.2022 р. від представника відповідача надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 21.06.2022 р. повідомити учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 01.08.2022 р.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача, який позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача не з`явився, при цьому судом врахована заява останнього (№ 2018 від 25.07.2022 р.) про розгляд справи за його відсутності. Крім того представник відповідача в даній заяві просив суд відмовити в позові.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

В обґрунтування заявленого позову позивач вказує на неповернення відповідачем незаконно отриманого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг, які було виплачено гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перебування на обліку в Крижопільській районній філії Вінницького обласного центру зайнятості внаслідок її поновлення на роботі за рішенням суду.

Позиція відповідача відносно поданого позову зводиться до наступного: ІНФОРМАЦІЯ_2 не являється юридичною особою, а отже, не являється роботодавцем ОСОБА_1 у розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», з чого слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не зобов`язаний виплачувати суму допомоги, яка нарахована ОСОБА_1 .

Крім того, представником відповідача звертається увага суду на те, що для обґрунтування позовних вимог та підтвердження перерахування допомоги по безробіттю ОСОБА_1 позивач надав Довідку № 07-50/1475-22, видану позивачем та Додаток 4 до Персональної картки ОСОБА_1 , також складену позивачем. За доводами представника відповідача, самостійно видані позивачем довідки (за відсутності підтверджуючих первинних документів) лише підтверджують розміри грошових коштів, які мали бути сплачені, а не які фактично були перераховані на банківський рахунок, тому дані довідки не можуть вважатись достатнім та беззаперечним доказом виплати позивачем та отримання допомоги по безробіттю.

Окрім того, відповідно до п. 1 розділу VI Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 06 квітня 2020 року № 624 - рішення про призначення допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, розмір і строки виплати, відкладення, скорочення та припинення виплати оформлюється наказом керівника центру зайнятості, в якому безробітний зареєстрований та отримує соціальні послуги. З цього слідує, що правовою підставою для надання допомоги по безробіттю є наказ керівника обласного центру зайнятості, в якому безробітний зареєстрований та отримує соціальні послуги. Проте позивачем не було надано наказ Вінницького обласного центру зайнятості про призначення допомоги по безробіттю, що свідчить про відсутність правової підстави для нарахування ОСОБА_1 допомоги по безробіттю.

У відповіді на відзив позивачем стверджується, що позивач (в межах наявної інформації) не знає та не міг знати раніше, чи є ІНФОРМАЦІЯ_2 роботодавцем для ОСОБА_1 в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Щодо підтвердження перерахування допомоги по безробіттю ОСОБА_1 позивачем надано довідку від 16.05.2022 р. № 07-50/1475-22, яка підтверджує нарахування допомоги по безробіттю та перерахування коштів до банку. Крім цього, до позовної заяви долучено додаток 4 до Персональної картки ОСОБА_1 (нарахування допомоги по безробіттю та платежі).

Щодо правових підстав для призначення, нарахування та виплати допомоги по безробіттю представником позивача зазнається, що наказ про призначення допомоги по безробіттю ОСОБА_1 було видано директором Крижопільської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості, де вона перебувала на обліку (наказ від 14.12.2020 р. №НТ201214). При цьому, Вінницький обласний центр зайнятості підтверджує правомірність призначення та виплати ОСОБА_1 та обґрунтовує це наступним: 11.11.2020 р. ОСОБА_1 була звільнена з роботи; 14.12.2020 р. ОСОБА_1 звернулась до Крижопільської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості. 14.12.2020 р. ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю. Представником позивача зазначається, що оскільки вихідну допомогу було виплачено одноразово (не зважаючи на те, що у розмірі двох середньомісячних заробітних плат), допомога по безробіттю мала б бути відкладена не більше, ніж на 1 місяць. Враховуючи, що ОСОБА_1 звернулась до Крижопільської районної філії через місяць після звільнення, підстав для відкладення допомоги по безробіттю не було. Таким чином, допомогу по безробітної призначено 14.12.2020 р. абсолютно на законних підставах, а висновки відповідача, що допомога по безробіттю мала розпочатись після спливу 2-х місяців після звільнення, а саме 12.01.2021 р. є безпідставними.

Щодо звернення ОСОБА_1 до Крижопільської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості та повідомлення про поновлення на роботі зазначається наступне: 26.04.2021 р. до Крижопільської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості звернулась ОСОБА_1 та надала копію рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 р. (про поновлення на роботі) та копію наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 про поновлення на роботі від 23.04.2021 №19.

Представник позивача звертає увагу суду на те, що відповідно до п.п. 1 п. 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 № 792 центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі. Дата звернення до центру зайнятості значення не має, оскільки наказ про припинення видається фактичною датою звернення, а сама реєстрація припиняється датою поновлення. В даному випадку наказ про припинення видано 26.04.2021 р. (дата звернення ОСОБА_1 до філії), а реєстрацію припинено з 23.04.2021 р. (з фактичної дати поновлення).

Відповідно по 22.04.2021 р. включно була нарахована допомога по безробіттю в сумі 633,83 грн, про що зазначено у додатку 4 до Персональної картки ОСОБА_1 (нарахування допомоги по безробіттю та платежі).

Із наявних доказів з матеріалів справи судом встановлено наступне: 14.12.2020 р. до Крижопільської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні звернулась ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка наказом військового комісара Крижопільського районного військового комісаріату від 11.11.2020 р. № 59 була звільнена з посади головного спеціаліста відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 з 12.11.2020 р., відповідно до п.1 ст.87 Закон України «Про державну службу».

14.12.2020 р. ОСОБА_1 було надано статус безробітного та з 14.12.2020 р. призначено виплату допомоги по безробіттю.

За період перебування на обліку в службі зайнятості в статусі зареєстрованої по безробітного, ОСОБА_1 за період з 14.12.2020 р. по 22.04.2021 р. було нараховано 28599, 41 грн.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 р. по справі № 120/7532/20-а, яким Крижопільський районний військовий комісаріат було зобов`язано поновити на роботі ОСОБА_1 .

Як слідує з матеріалів справи 23.04.2021 р. ІНФОРМАЦІЯ_3 видано наказ № 19 від 26.04.2021 р. яким ОСОБА_1 поновлено на роботі.

Керуючись вимогами вищезгаданих актів законодавства Крижопільською районною філією Вінницького обласного центру зайнятості було видано наказ «Про повернення допомоги по безробіттю, отриманої ОСОБА_1» від 11.10.2021 р.у № 13.

Суд зазначає, що за доводами позивача ІНФОРМАЦІЯ_3 реорганізовано в ІНФОРМАЦІЯ_2, тому останній є роботодавцем ОСОБА_1 .

Тому, з метою досудового врегулювання спору, ІНФОРМАЦІЯ_2 було пред`явлено претензію № 09.01-07/256-21 про повернення допомоги по безробіттю в сумі 28 599,41 грн, які ОСОБА_1 отримала під час перебування на обліку в Крижопільській обласній філії Вінницького ОЦЗ, та яка залишена без задоволення.

Як слідує з матеріалів справи 20.01.2022 р. ІНФОРМАЦІЯ_2 було повторно пред`явлено претензію № 09.01-07/19-22 про повернення допомоги по безробіттю в сумі 28599,41 грн, які ОСОБА_1 отримала під час перебування на обліку в Крижопільській районній філії Вінницького ОЦЗ.

В задоволенні претензії ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено (лист від 28.01.2022 №292).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з положеннями статті 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, що здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" та цього Закону.

Згідно з п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2014 № 90 "Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення" до внесення змін до Законів України "Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття" та "Про зайнятість населення" органи державної служби зайнятості продовжують виконувати завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття і фінансуються за рахунок і в межах коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 8 вказаного Закону Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 ст. 1 Закону передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже, статтями 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця сплатити суму виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 914/2087/17, від 06.07.2018 у справі № 921/220/17-г/16, від 09.07.2018 у справі № 914/1875/17, від 06.07.2018 у справі № 921/220/17-г/16, в яких зазначено, що за положеннями ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному.

Так, у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 № 921/220/17-г/16 судом зроблено висновок, що обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду загальнообов`язкового державного страхування України на випадок безробіття вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає у тому випадку, якщо невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

У даному випадку позивачем визначено відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 у даній справі з посиланням на реорганізацію ІНФОРМАЦІЯ_3 в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Тобто, в аспекті викладеного позивачем фактично визначено роботодавця ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, з огляду на що і заявлено позов.

Відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Тобто, при реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент. Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності.

У процедурі реорганізації підприємств державної форми власності, яким є підприємство-боржника, права та обов`язки підприємства, яке припиняється, переходять до його правонаступника.

У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом, суду необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", державна реєстрація юридичних осіб (державна реєстрація) - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Частиною 4 статті 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

На даний час позивачем при зверненні до суду не надано жодних належних доказів щодо запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Крижопільського районного територіального центру та соціальної підтримки як юридичної особи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Із внесенням 17.10.2019 р. змін до ГПК України статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

З врахуванням встановленого вище, матеріали справи не містять доказів того, що ІНФОРМАЦІЯ_2 є роботодавцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", дає право утримувати з роботодавця суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

У зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позивачем заявлених позовних вимог суд приходить до висновку про відмову в позові.

Враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, сплачений позивачем за подання позову судових збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В позові відмовити повністю .

2. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, та на електронні адреси: , .

Повне рішення складено 04 серпня 2022 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Стрілецька,3-а, м. Вінниця, 21009)

3 - відповідачу (АДРЕСА_1)