РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2022Справа № 910/19570/21
За позовом фізичної особи-підприємця Черкашиної Алевтини Миколаївни

до фізичної особи-підприємця Синиці Вероніки Миколаївни

про визнання недійсним пункту договору,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Мірошниченко І.Ю.;

від відповідача: Кондрасій О.А.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Черкашина Алевтина Миколаївна (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Синиці Вероніки Миколаївни (надалі-відповідач) про визнання недійсним пункту п`ятого додатку №1 від 01.09.2020 до договору про надання рекламних послуг від 01.09.2020, зокрема: « 5. Виконавець зобов`язується за період проведення розіграшу, що вказаний у пункті 3 даного додатку, здійснити збільшення кількості підписників на відповідні (резервні) профілі/аккаунти (перелік яких буде надано замовником) в кількості не менше 50 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) осіб/підписників на кожний профіль/аккаунт. Сторони домовились, що на дату початку розіграшу, кількість підписників в даних профілях-аккаунтах складатиме 0 (нуль). При цьому, якщо буде виявлене недобросовісне/автоматизоване збільшення кількості підписників (більше ніж 5 %) за допомогою програмного забезпечення, послуги вважатимуться наданими неякісно і можливе застосування штрафних санкцій відповідно до п. 4.2. договору.»

Позовні вимоги, з посиланням на ст.203, 205, 229, 511, 626, 638, 901 Цивільного кодексу України, мотивовані наявністю підстав для визнання вказаного досягнуто згоди щодо усіх істотних умов; по-третє, вчинено позивачем під впливом помилки, а відповідачем не здійснено роз`яснення вказаного пункту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/19570/21, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.12.2021.

24.12.2021 від представника позивача надійшли пояснення.

28.12.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову.

28.12.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Засідання призначене на 28.12.2021 не відбулося, в зв`язку з перебуванням судді Карабань Я.А. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2022 підготовче засідання призначено на 01.02.2022.

10.01.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

01.02.2022 від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 у справі № 910/1801/21.

Засідання призначене на 01.02.2022 не відбулося, у зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 01.03.2022.

Засідання призначене на 01.03.2022 не відбулося. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2022 підготовче засідання призначено на 07.06.2022.

06.06.2022 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника.

У підготовче засідання 07.06.2022 з`явився представник відповідача, позивач у засідання не з`явився. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2022, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 26.07.2022.

18.07.2022 від представника позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів за допомогою технічного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду повернуто заявнику без розгляду.

У судовому засіданні 26.07.2022 представник позивача надала пояснення по суті позовних вимог та позов просила задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 26.07.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.09.2020 між відповідачем, як замовником та позивачем, як виконавцем укладений договір про надання рекламних послуг (надалі - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати рекламні послуги шляхом розміщення в особистому профілі в соціальній мережі Instagram (@diva_olivka) інформаційних/рекламних текстів, відеоконтенту щодо проведення розіграшу подарунків, а замовник зобов`язався прийняти якісні та в повному обсязі надані послуги, та оплатити їх (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.2. договору графік, умови та порядок надання послуг додатково погоджується сторонами в додатку до договору, що є його невід`ємною частиною.

За надання послуг, передбачених даним договором, замовник зобов`язався сплатити виконавцю винагороду у розмірі 500 000,00 грн (пункт 3.1. договору).

Замовник сплачує винагороду за договором на наступних умовах: попередня оплата (аванс) у розмірі 50% від розміру винагороди, що вказана в пункті 3.1. договору в розмірі 250 000,00 грн здійснюється в перший день старту розіграшу; остаточний розрахунок у розмірі 50% від розміру винагороди, що вказана в пункті 3.1. договору в розмірі 250 000,00 грн здійснюється протягом 2 календарних днів з дати закінчення періоду надання послуг та відсутності зауважень зі сторони замовника щодо наданих послуг (у тому числі, виконання вимог, що визначені в пункті 5 додатку 1 до даного договору; пункт 3.2. договору).

Пунктом 4.2. договору унормовано, що за порушення (невиконання або неналежне виконання чи порушення строків зобов`язання) будь-якого із зобов`язань, визначених в пунктах 1.1.-1.2. цього договору, виконавець зобов`язується сплатити замовнику штраф у розмірі вартості 2 частини винагороди, що зазначена в пункті 3.2. договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.10.2020 включно, а в частині зобов`язань, які виникли під час дії договору, але не були виконані - до повного виконання таких зобов`язань (пункт 7.1. договору).

Додатком № 1 до договору сторонами погоджено місце надання послуг, період надання послуг, період проведення розіграшу у форматі «giveaway» та інші обов`язкові умови.

Так, місцем надання послуг визначено соціальну мережу Instagram, особистий профіль/акаунт виконавця @diva_olivka (пункт 1 додатку № 1).

Згідно з пунктами 2-3 додатку № 1 до договору сторонами визначений період надання послуг з 07.09.2020 - 15.10.2020, період проведення розіграшу в форматі «giveaway» з 16.09.2020 - 28.09.2020. Також сторони домовилися, що дата початку (старту) проведення розіграшу є орієнтовною і може бути змінена до 10 календарних днів, про що сторони домовляються додатково. У випадку зміни дати початку проведення розіграшу, всі умови Договору змінюються (адаптуються) у відповідності до погодженого нового періоду проведення розіграшу без підписання відповідної додаткової угоди до Договору.

У пункті 6 додатку № 1 до договору сторонами погоджено, що у випадку низької активності в офіційному профілі/акаунті розіграшу та профілях/акаунтах спонсорів розіграшу, особливо невиконання зобов`язань визначених пунктом 5 даного додатку, виконавець зобов`язується власними силами та за власний рахунок залучити третіх осіб для якісного виконання зобов`язань за даним договором.

За змістом пункту 7 додатку № 1 до договору сторони погодили, що у випадку низької активності в офіційному профілі/акаунті розіграшу та профілях/акаунтах спонсорів розіграшу, а, особливо, невиконання зобов`язань визначених пунктом 5 додатку, навіть після виконання виконавцем пункту 6 даного додатку, замовник самостійно, за рахунок другої частини винагороди замовника, замовляє рекламні послуги щодо даного розіграшу, при цьому розмір вартості другої частини винагороди, що зазначена в пункті 3.2 Договору виконавцю сплачується частково (в розмірі залишку грошових коштів) і не вважається порушенням умов Договору зі сторони замовника.

Відповідно до пункту 4 додатку № 1 до договору виконавець в рамках проведення розіграшу в форматі «giveaway» зобов`язався надати замовнику наступні рекламні та промо-послуги:

- надати особисте фото високої якості для розміщення його в офіційному профілі Instagram, де буде проводитись розіграш;

- здійснити ряд дій щодо верифікації офіційного профілю/акаунту (у випадку необхідності);

- здійснювати анонс розіграшу в режимі «історія» в профілі/акаунті Instagram @diva_olivka в кількості 4-8 штук;

- приймати активну участь у виборі призового фонду розіграшу, самостійно здійснювати закупівлю та відправлення переможцям розіграшу призового фонду;

- в період проведення розіграшу бути підписаним на всі профілі/акаунти Instagram всіх спонсорів розіграшу (85-89), що будуть надані замовником;

- до початку проведення розіграшу (не менш ніж за 3 календарних дні) опублікувати відео в режимі «публікація» та «історія» з власного участю в своєму унікальному стилі, в якому відображений огляд призового фонду, а також креативно озвучено для підписників щодо прийняття участі в розіграші, умови його проведення, необхідності підписатися на профілі Instagram, агітація, проявляти активність на даних профілях/акаунтах;

- в день розіграшу опублікувати відео в режимі «публікація» та «історія» з оголошенням з виграшу, оглядом призового фонду, здійснювати агітацію серед своїх підписників щодо необхідності прийняти участь у розіграші. У випадку низької активності на офіційній сторінці профілю проведення розіграшу та спонсорів, на вимогу замовника повторно зняти та опублікувати нове відео з дотриманням всіх вище наведених вимог;

- здійснювати періодичне нагадування (через 1 календарний день з дати початку проведення розіграшу) в режимі «історія» інформації про розіграш та умови проведення розіграшу, можливості отримання додаткових призів за активність.

Згідно із пунктом 5 додатку № 1 до договору (оспорюваний пункт) виконавець зобов`язується за період проведення розіграшу, що вказаний у пункті 3 даного додатку, здійснити збільшення кількості підписників на відповідні (резервні) профілі/акаунти (перелік яких буде надано замовником) в кількості не менше 50 000 осіб/підписників на кожний профіль/акаунт. Сторони домовилися, що на дату початку розіграшу кількість підписників в даних профілях/акаунтах складатиме 0 (нуль). При цьому, якщо буде виявлене недобросовісне/автоматизоване збільшення кількості підписників (більше ніж 5%) за допомогою програмного забезпечення, послуги вважатимуться наданими неякісно і можливе застосування штрафних санкцій відповідно до пункту 4.2. договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що пункт 5 додатку №1 від 01.09.2020 до договору про надання рекламних послуг від 01.09.2020 суперечить вимогам законодавства України, оскільки ним вирішено права третіх осіб; не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов; вчинено позивачем під впливом помилки, а відповідачем не здійснено роз`яснення вказаного пункту, а тому оспорюваний пункт підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з статтею 124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 Господарського процесуального кодексу України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач, вважаючи своє право порушеним, звернувся з даним позовом про визнання недійсним пункту п`ятого додатку №1 від 01.09.2020 до договору про надання рекламних послуг від 01.09.2020, укладеного між ним та відповідачем.

Відповідач стверджує про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, що не ґрунтуються на належних, допустимих та достовірних доказах, просив суд відмовити у їх задоволенні. Зокрема, зазначив, що укладаючи договір з додатками, сторони були вільними у визначені його мети та умов співпраці, позивач про внесення додаткових умов до договору та додатку не звертався.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Як передбачено частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, вірогідними (ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України).

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 Цивільного кодексу України).

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Порядок укладення господарських договорів регулюється ст. 179-181 Господарського кодексу України та ст. 638-647 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина 4 статті 628 Цивільного кодексу України).

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 180 Господарського кодексу України, згідно якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Під предметом договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

За змістом статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Отже, предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну суть договору даного виду.

Правова природа договору визначається з огляду на його зміст (а не назву договору). З`ясовуючи зміст правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно.

Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 у справі № 908/3027/20.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина 2 статті 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. Близька за змістом правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 зі справи № 761/16124/15-ц.

Отже, договір відповідно до волевиявлення самих учасників спірних правовідносин передбачає, зокрема, досягнення матеріального (індивідуалізованого) результату як наслідок надання рекламних послуг.

За наведених обставин суд зазначає, що за своєю правовою природою укладений сторонами спору правочин містить елементи різних договорів. Зміст цього правочину включає в себе як зобов`язання з надання послуг, так і зобов`язання з виконання робіт.

Як зазначалось судом вище, оскаржуючи законність умов пункту 5 додатку №1 від 01.09.2020 до договору, позивач, з посиланням на постанову Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/2683/19 наполягає на тому, що він не може нести відповідальність за здійснення/нездійснення волевиявлення третіх осіб щодо об`єкту реклами, а отже не може гарантувати показники приросту підписників за наслідками проведення розіграшу.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Разом з цим, нормами статей 837 - 864 Цивільного кодексу України врегульовано загальні положення про підряд.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2).

Суд відзначає, що укладення позивачем договору, з визначеними в ньому умовами та додатками до нього, було правом позивача (елементом його договірної свободи), а посилання на те, що вказаний пункт не міг бути виконаний позивачем не є підставою для визнання його недійсним.

При цьому суд зазначає, що оспорюваний пункт жодним чином не передбачає встановлення певних обов`язків для третіх осіб (підписників), які були б пов`язані з виконання позивачем своїх обов`язків перед відповідачем, оскільки підписників самостійно мають право вирішувати підписуватись їм на профілі/акаунти чи ні.

Що стосується посилань позивача на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 25.06.2020 у справі №910/2683/19, суд зазначає, що правовідносини, які склалися в даній справі, не є подібними, так як у справі № 910/2683/19 суди, розглядаючи вимоги про розірвання договору про надання комплексних послуг від 15.12.2017 № 12/2017-21ІР та стягнення 782 594,00 грн, які були обґрунтовані тим, що відповідач на порушення умов договору не розробив для позивача Інтернет-сайт, не виконав у повному обсязі визначені договором етапи виконання зобов`язань, порушив визначені договором строки їх виконання, не забезпечив приведення позивачу потенційних клієнтів за узгодженими в договорі параметрами, встановили відсутність підстав, передбачених статтею 651 Цивільного кодексу України для розірвання договору, оскільки позивач не довів факту істотного порушення відповідачем спірного договору.

Натомість предметом спору в даній справі є вимоги про визнання недійсним пункту договору, як такого що суперечить законодавству та не може бути виконаний позивачем.

Відтак, предмет спору в справі № 910/2683/19 та в даній справі є відмінними, та, відповідно, є відмінними підстави позову і зміст позовних вимог, а отже, правовідносини в справі № 910/2683/19 та у даній справі не є подібними, в розумінні критеріїв подібності.

Відносно посилань щодо недосягнення згоди позивачем та відповідачем істотних умов договору, суд відхиляє їх з огляду на таке.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

В укладеному договорі сторони погодили всі істотні умови (предмет, ціну та строк дії), а також у додатку №1 до договору, що є його невід`ємною частиною, де міститься оспорюваний пункт 5, сторони додаткового узгодили графік, умови та порядок надання послуг.

Що стосується посилань позивача на те, що оспорюваний пункт було укладено під впливом помилки, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що за змістом статті 229 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов`язань, що виникли з правочину, і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв`язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

До предмету доказування в спорі про недійсність правочину, який вчинено під впливом помилки, входять обставини відповідності/невідповідності в момент вчинення правочину внутрішньої волі сторони її зовнішнім волевиявленням, спричинена хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями.

Вказаний висновок викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №904/392/20.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору необхідно ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які свідчать про помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі №910/9070/18, від 24.09.2020 у справі №910/12729/19.

Позивач вказує, що відповідачем не було належним чином донесено позивачу зміст та сутність оспорюваного пункту 5 додатку, оскільки в разі належного ознайомлення і роз`яснення, позивач не погодилася б на його укладення внаслідок неможливості його виконання, в зв`язку з тим, що позивач не може вплинути на те, щоб інші особи здійснили підписку на відповідні (резервні) профілі акаунти.

Суд звертає увагу, що кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст.3 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці" (постанови Верховного Суду у справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).

Однією із підставою позову позивач вказує, що помилково сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а саме помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо виконання оспорюваного пункту.

Як убачається з додатку №1, сторонами до оспорюваного пункту вносилася виправлення, замість 55 000 тисяч осіб/підписників, виправлено 50 000 біля зазначеного пункту додатково містяться підписи позивача і відповідача, що свідчить про те, що позивачка на момент підписання спірного пункту була обізнана з метою (мотивами) його укладення, а також їй були відомі всі обставини, які мають істотне значення для укладення договору.

Окрім того, в пункті 8.2. договору відповідачем та позивачем самостійно зазначено, що сторони підтверджують, що підписуючи даний договір є повністю дієздатними перебувають при здоровому глузді, твердій пам`яті, не перебувають під впливом обману, помилки та/або під дією тяжких обставин, розуміють значення своїх дій та можуть керувати ними.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не доведено в контексті статей 203, 215, 216, 229 Цивільного кодексу України і статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України підстав, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними, зокрема не надало належних і допустимих доказів, що підтверджують факт помилки, внаслідок якої відбулося неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, а помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину (пункту 5 додатку №1) недійсним.

Окрім того, суд зазначає, що в даному випадку поведінка позивача, як виконавця за договором є суперечливою, оскільки остання виконувала договір, не зверталася з будь-якими заявами чи пропозиціями щодо укладення додаткових угод на протязі тривалого часу і звернулася до суду про визнання пункту 5 додатку №1 недійсним, тільки після пред`явлення замовником позову про стягнення штрафних санкцій та збитків через неналежне виконання умов договору і ухвалення Господарським судом міста Києва рішення в справі №910/1801/21, що, не відповідає принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Черкашиної Алевтини Миколаївни.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 03.08.2022.

Суддя Я.А.Карабань