ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року Справа № 925/552/22

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Хімлаборреактив,

м. Київ

до приватного акціонерного товариства Черкаське хімволокно,

м. Черкаси

про стягнення 9 463 грн. 18 коп.,

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області звернулось з позовом товариство з обмеженою відповідальністю Хімлаборреактив до приватного акціонерного товариства Черкаське хімволокно про стягнення з відповідача 9 463 грн. 18 коп. заборгованості, а саме: 7 658 грн. 92 коп. основного боргу, 717 грн. 42 коп. пені, 133 грн. 76 коп. 3% річних та 953 грн. 08 коп. інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №116 СЗ від 01 вересня 2021 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 24 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У визначені законом строки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.

Від відповідача до суду надійшла заява, в якій останній позовні вимоги визнав.

Водночас проти витрат на правничу допомогу в розмірі 5 500 грн. 00 коп. заперечує з підстав викладених у заяві.

Крім того відповідач просить суд відстрочити виконання рішення суду на один рік.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог зазначав, що на підставі договору поставки №116 СЗ від 01 вересня 2021 року поставив відповідачу товар на умовах визначених договором, проте відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого йому товару не виконав, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача 7 658 грн. 92 коп. основного боргу.

Також з урахуванням вимог п. 6.2. договору позивач просив суд стягнути з відповідача 717 грн. 42 коп. пені, та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 133 грн. 76 коп. 3% річних та 953 грн. 08 коп. інфляційних втрат.

Судом встановлено, що 01 вересня 2021 року між приватним акціонерним товариством Черкаське хімволокно, в інтересах якого діє Відокремлений підрозділ Черкаська ТЕЦ (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю Хімлаборреактив (постачальник) було укладено договір поставки № 116 СЗ.

Постачальник взяв на себе зобов`язання за замовленням покупця поставити лабораторні реактиви, код за ДК 021:2015-33690000-3 Лікарські засоби) (33696500-0 Лабораторні реактиви), а покупець прийняти цей товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначеним цим договором (п. 1.1. договору).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Позивач свої зобов`язання виконав та поставив відповідачу товар на загальну суму 7 658 грн. 92 коп., що підтверджується копіями видаткових накладних:

- № Х0049321 від 30 вересня 2021 року на суму 691 грн. 92 коп.;

- № Х0049344 від 30 вересня 2021 року на суму 6 967 грн. 00 коп.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписом уповноваженої особи та відтиском печатки товариства.

З метою досудового врегулювання спору 14 грудня 2021 року позивач направив на адресу відповідача претензію №41694 від 13 грудня 2021 року.

Водночас відповідач свій обов`язок щодо оплати поставленого товару не виконав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За умовами п. 3.2. договору оплата товару, визначеного у Специфікації за цим договором, здійснюється протягом 30 календарних днів з дня підписання акту приймання-передачі товару на підставі виставленого постачальником рахунку.

Акт прийому-передачі товару був підписаний 01 жовтня 2021 року.

Таким чином строк оплати товару настав 31 жовтня 2021 року.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем всупереч ч. 1 ст. 74, ст. 76, 77 ГПК України не було доведено факту своєчасного та повного здійснення, на підставі умов договору поставки, розрахунку з позивачем за поставлений товар.

Крім того, як зазначалося вище, відповідач позов визнав.

Згідно ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином борг в розмірі 7 658 грн. 92 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 6.2. договору у разі несвоєчасної оплати товару постачальник має право вимагати від покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення заборгованості.

Так, з урахуванням вищенаведених умов договору позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 717 грн. 42 коп. пені нарахованої за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2022 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено також вимогу про стягнення 133 грн. 76 коп. 3% річних нарахованих за період з 01 листопада 2021 року по 06 червня 2022 року та 953 грн. 08 коп. інфляційних втрат нарахованих за період листопад 2021 року квітень 2022 року на суму основного боргу.

Здійснивши перевірку нарахування пені, річних та інфляційних судом встановлено, що пеня, 3% річних та інфляційні нараховані позивачем вірно, а тому заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується заяви відповідача про відстрочку виконання рішення суду на один рік, судом враховано наступне:

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування клопотання про відстрочення виконання судового рішення відповідач посилається на скрутне фінансове становище підприємства.

Зокрема, відповідач вказує, що згідно з останніми звітними даними відповідача, загальна сума заборгованості за спожиту теплову енергію споживачів перед приватним акціонерним товариством Черкаське хімволокно станом на 31 травня 2022 року складає 178 862 954,10 грн. у томі числі заборгованість:

- населення - 166 872 417,73 грн.;

- бюджет-5 121 878,07 грн.;

- інші - 6 868 658,30 грн.

Зупинка Черкаської ТЕЦ може спричинити соціально-економічні та технічні наслідки.

Одночасне погашення заборгованості призведе до втрати відповідачем необхідного резерву (ресурсу), розбалансування його систем, зупинення електроустановок та котлів, втрати можливості належним чином здійснювати взяті на себе зобов`язання та виконання обов`язків щодо надання послуг з опалення, постачання гарячої та виробництва електричної енергії.

Позивач заперечує проти відстрочення виконання судового рішення, про що надав суду письмову заяву.

Так у своїй заяві позивач вказує, що відповідач не надав адекватного обґрунтування можливості відстрочення виконання рішення суду.

Матеріальні інтереси обох сторін очевидні. Вина відповідача у виникненні спору доведена, а беручи до уваги вірогідне збільшення рівня інфляції, відстрочення виконання рішення призведе до ще більшого знецінення коштів позивача.

Як позивач, так і відповідач є комерційними підприємствами приватної форми власності, що несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики.

Відповідач, вступаючи із позивачем у господарські відносини та приймаючи поставку, брав на себе відповідні зобов`язання та всі ризики, з ними пов`язані.

Економічна і політична ситуація у країні відображається не тільки на підприємство відповідача, а рівною мірою і на підприємство позивача.

На кінець попереднього звітного періоду дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги у балансовій звітності позивача склала 209 628 тис. грн.

Відповідно, збільшилася кредиторська заборгованість, а на додаток значно зменшилася купівельна спроможність клієнтів компанії та їх кількість, що у найближчому часі при збереженні такої тенденції може призвести до збитковості підприємства.

Триваючий перебіг опалювального сезону у місті Черкаси взагалі не може бути підставою для обґрунтованих вимог, оскільки сама заява про часткове визнання позову, яка містить в собі клопотання щодо відстрочення виконання рішення, датована 30 червня 2022 року, що автоматично спростовує зазначений аргумент відповідача.

Необхідність одночасного погашення заборгованості спровокована діями самого відповідача, а саме: порушення договірних умов, накопичення суми боргу, ігнорування звернень і претензій позивача щодо мирного врегулювання даного спору.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про відстрочення виконання рішення у справі.

Судом враховано, що надання відстрочення виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення у справі Іммобільяре Саффі проти Італії, заява №22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V).

За практикою Європейського Суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції (див. Корнілов та інші проти України, заява №36575/02, ухвала від 7 жовтня 2003 року; тривалість виконання - вісім місяців). І навіть, два роки та сім місяців, не визнавались надмірними і не розглядалися, як такі, що суперечить вимогам розумного строку, передбаченого ст. 6 Конвенції (див. ухвалу від 17 вересня 2002 року у справі Крапивницький та інші проти України, заява №60858/00). Отже, для з`ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Оскільки опалювальний сезон ще не розпочався, і розмір боргу за рішенням суду не є занадто значним, то суд відхиляє доводи відповідача, що одномоментне стягнення з приватного акціонерного товариства Черкаське хімволокно завідомо непосильної суми заборгованості призведе до порушення балансу інтересів сторін і суспільства в цілому та в результаті стягнення грошових коштів в загальному розмірі 9 463 грн. 18 коп. все місто залишиться без опалення та гарячої води.

Відповідачем не надано суду доказів, що підтверджують відсутність коштів на рахунках підприємства в достатній кількості щодо виконання рішення суду.

Отже, суд вважає, що в даному випадку відповідач належними та допустимими доказами не довів наявності виняткових обставин достатніх в сукупності для відстрочення виконання рішення суду по даній справі, а тому підстав для задоволення заяви немає.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Позивачем у своїй заяві від 07 липня 2022 року вказано, що у відповідності до ч. 8 ст. 129 ГПК України докази фактичного понесення витрат на правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Статтею 221 ГПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

В спрощеному позовному провадженні судові дебати не проводяться, водночас, позивач у своїй заяві не наводить жодних поважних причин неможливості подати суду докази до завершення розгляду судом справи по суті.

Отже, станом на 09 серпня 2022 року суд не вбачає підстав для призначення до розгляду заяви позивача від 07 липня 2022 року про ухвалення додаткового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір.

В зв`язку з тим, що відповідачем було визнано позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Водночас, ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір встановлено, що судовий збір повертається лише за клопотанням особи.

Отже, повернення судового збору без відповідного клопотання не допускається.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства Черкаське хімволокно, пр.-т Хіміків, 76. м. Черкаси, ідентифікаційний код 00204033 на користь товариства з обмеженою відповідальністю Хімлаборреактив, вул. Червоноармійська, 57/3, м. Київ, ідентифікаційний код 23522853 7 658 грн. 92 коп. основного боргу, 717 грн. 42 коп. пені, 133 грн. 76 коп. 3% річних, 953 грн. 08 коп. інфляційних втрат та 1 240 грн. 50 коп. судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 09 серпня 2022 року.

Суддя А.В.Васянович