РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.08.2022Справа № 910/20724/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Львівського міського комунального підприємства "Львівводоканал"

до Концерну "Техвоєнсервіс"

про стягнення 98 205,75 грн.,

без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Львівське міське комунальне підприємство "Львівводоканал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Концерну "Техвоєнсервіс" про стягнення заборгованості у розмірі 98 205,75 грн., яка складається з: 90 652,51 грн. - основного боргу, 1 494,39 грн. - пені, 4 327,61 грн. - інфляційних втрат, 1 731,24 грн. - 3% річних, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім грошового зобов`язання за договором №306534 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі від 05.06.2018.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за договором №306534 від 05.06.2018 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 була надіслана рекомендованим листом з повідомленнями про вручення поштового відправлення №739 на юридичну адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з цим, представник відповідача відзиву станом на момент ухвалення даного рішення до суду не надав.

За приписами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з цим, згідно з ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи факт того, що строк, передбачений для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, закінчився, тоді як відповідачем не подано жодної заяви по суті спору, а також не надано клопотання про поновлення процесуальних строків для вчинення відповідних процесуальних дій, справа підлягає розгляду за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

05.06.2018 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал» (згідно з договором Львівводоканал, надалі - позивач) та ФІЛІЄЮ КОНЦЕРНУ «ТЕХВОЄНСЕРВІС» «ЛЬВІВСЬКИЙ АВТОМОБІЛЬНИЙ РЕМОНТНИЙ ЗАВОД» (згідно з договором абонент, - відповідач) уклали договір №306534 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі.

Відповідно до умов договору Львівводоканал надає послуги по забезпеченню питною водою та прийманні стічних вод міської мережі каналізації, а абонент користується послугами: здійснює забір води водопроводу, скид стічних вод у каналізацію і сплачує вартість наданих послуг на умовах, які визначені договором та чинним законодавством України.

Згідно з додатком №1 до договору нарахування оплати за послуги водопостачання та водовідведення ФІЛІЇ КОНЦЕРНУ «ТЕХВОЄНСЕРВІС» «ЛЬВІВСЬКИЙ АВТОМОБІЛЬНИЙ РЕМОНТНИЙ ЗАВОД» проводиться за адресою: м.Львів, вул. Личаківська, 152.

Відповідно до п. 2.1.1 договору Львівводоканал зобов`язався відповідно до технічних умов, виданих Львівводоканалом, приєднати абонента до міської мережі водопроводу та каналізації та забезпечити в розмірі лімітів: постачання питної води, яка відповідає чинному стандарту (ДСанПіН 2.2.4-400-10) або дозволу Держстандарту України та Міністерства охорони здоров`я України па відхилення від стандарту в об`ємі 1260 куб.м./міс., приймання стічних вод, у яких не перевищено допустимі концентрації забруднювальних речовин в об`ємі 1260 куб.м./міс., дощових (талих) стічних вод 878 куб.м./міс.

Одним із обов`язків абонента договором передбачено не перевищувати встановлені ліміти водоспоживання і водовідведення та допустимі концентрації забруднювальних речовин в контрольних колодязях на каналізаційних випусках абонента (п. 2.2.7).

Договором також надано Львіводоканалу право у відповідності до нормативно-правових актів здійснювати перевірку стічних вод на наявність в них забруднювальних речовин (пп. 3.1.3 п. 3 договору), проводити відбір проб у стічних водах (пп. 3.1.2 п. 3 договору).

Відповідно до п.4.1 договору кількість стічних вод (утому числі дощових) визначається розрахунковим методом відповідно до поданих абонентом даних (Додаток 1).

Згідно з положеннями п.4.7 договору сторони погодили, що рахунки на оплату послуг водопостачання та водовідведення є одночасно актами приймання-передачі зазначених послуг.

Відповідно до п. 4.8 Договору, оплата за послуги (в межах встановлених лімітів) проводиться абонентом відповідно до діючих тарифів шляхом перерахування коштів на рахунок Львівводоканалу до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

У п.п. 7.1, 7.2 договору сторони також погодили, що договір укладається строком на один рік. Договір вважається переукладеним на новий строк на тих самих умовах, якщо за один місяць до його закінчення жодна із сторін не заявить про закінчення його дії.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з грудня 2020 року по вересень 2021 року позивачем надано послуг з водопостачання та водовідведення на загальну суму 90 652,51 грн., що підтверджується Рахунками, долученими до матеріалів справи.

Проте, як вказує позивач, відповідачем станом на 21.10.2021 заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 90 652,51 грн. не сплачено.

10.08.2021 року відповідачу позивачем надіслано претензію від вих. №ДВ-10158 про необхідність сплатити заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Однак, докази виконання вимог претензії та сплати відповідної заборгованості у матеріали справи відсутні.

Відповідач доказів своєчасної оплати послуг у встановлений договором термін суду не надав.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, за доводами позивача, відповідач порушив умови договору в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з грудня 2020 року по вересень 2021 року, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 90 652,51 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача: 1 494,39 грн. - пені, 4 327,61 грн. - інфляційних втрат, 1 731,24 грн. - 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Частиною 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір про водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 4.8. договору, оплата за послуги (в межах встановлених лімітів) проводиться абонентом відповідно до діючих тарифів шляхом перерахування коштів на рахунок Львівводоканалу до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Як вбачається із зведеного розрахунку ЛМКП «Львівводоканал» за період з грудня 2020 року по вересень 2021 року за відповідачем рахується борг у розмірі 90 652,51 грн.

Відповідач у встановлені строки оплату вартості послуг з водопостачання та водовідведення у повному розмірі належним чином не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, обставина порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасної сплати коштів відповідно до умов договору з грудня 2020 року по вересень 2021 року підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, разом з тим, дана обставина відповідачем спростована не була.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання послуг з водопостачання та водовідведення позивачем відповідачу та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати послуг, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 90 652,51 грн.

Крім того, позивачем на існуючу суму заборгованості, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо внесення плати за надані послуги, здійснено нарахування: 1 494,39 грн. - пені, 4 327,61 грн. - інфляційних втрат, 1 731,24 грн. - 3% річних.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що у разі повної або часткової несплати вартості наданих послуг, абоненту починаючи з 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період невиконання зобов`язання, на несплачену суму за кожен день прострочення оплати.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми пені, суд дійшов висновку, що розрахунок останньої є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач також просить стягнути з відповідача інфляційні збитки у розмірі 4 327,61 грн. та 3% річних у розмірі 1 731,24 грн.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Зважаючи на обов`язок суду з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, не виходячи при цьому за межі позовних вимог, суд здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку в межах заявлених періодів та дійшов висновку про те, що сума 3% річних у розмірі 1 731,24 грн., а також сума інфляційних втрат у розмірі 4 327,61 грн., є арифметично вірною, обґрунтованою та здійсненою у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не подав відзив на позовну заяву, не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 90 652,51 грн., пені у розмірі 1 494,39 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 731,24 грн. та 3% річних у розмірі 1 731,24 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Концерну "Техвоєнсервіс" (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код 33689867) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» (79017, м. Львів, вул. Зелена, 64, ідентифікаційний код 03348471) суму основного боргу у розмірі 90 652,51 грн., пеню у розмірі 1 494,39 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 731,24 грн., 3% річних у розмірі 1 731,24 грн та 2 270, 00 грн. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.08.2022.

Суддя І.В. Приходько