РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.07.2022Справа № 910/16969/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ"

про стягнення 29037324,76 грн

Представники сторін:

від прокуратури: Чередник Д.В.

від позивача: Кривошея Д.А.

від відповідача: Лебедєва А.М.

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог.

Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про стягнення 29037324,76 грн штрафних санкцій.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №286/1/19/33 від 02.10.2019 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України).

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 дану позовну заяву залишено без руху.

16.11.2020 через відділ діловодства суду від Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону надійшла заява на виконання ухвали суду від 10.11.2020.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.11.2020 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/16969/20, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання у справі на 10.12.2020.

Протокольною ухвалою від 10.12.2020 відкладено підготовче судове засідання на 24.12.2020.

21.12.2020 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" надійшла зустрічна позовна заява до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах Міністерства оборони України про:

- розірвання з 01.11.2019 договору про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 02.10.2019 №236/1/19/33, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" та Міністерством оборони України;

- стягнення з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" забезпечення виконання договору (договірне забезпечення) у розмірі 1% від вартості договору, а саме 2512559,99 грн.

Також 21.12.2020 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов.

22.12.2020 через канцелярію суду від позивача надійшли документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" залишено без руху, встановлено заявнику строк для усунення недоліків зустрічної позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

Протокольною ухвалою від 24.12.2020 продовжено підготовче провадження на 30 днів та відкладено підготовче судове засідання на 28.01.2021.

04.01.2021 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

12.01.2021 через канцелярію суду від прокурора надійшла відповідь на відзив.

27.01.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження справи №910/16969/20 до набрання законної сили рішенням суду у справі №910/21010/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про розірвання з 01.11.2019 договору поставки №236/1/19/33.

Протокольною ухвалою від 28.01.2021 відкладено підготовче судове засідання на 11.02.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2021 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах Міністерства оборони України про розірвання договору та стягнення 2512559,99 грн, на підставі частини 4 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, повернуто заявнику.

Протокольною ухвалою від 11.02.2021 суд залишив без розгляду клопотання від 27.01.2021 про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2021 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про зупинення провадження у справі № 910/16969/20, зупинено провадження у справі № 910/16969/20 за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про стягнення 29037324,76 грн до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/21026/20.

Міністерство оборони України подало до суду клопотання про поновлення провадження у справі №910/18664/20.

Судом встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 скасовано в частині задоволення позовних вимог про: розірвання договору про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (паливо дизельне ДП-Арк-Євро5-В0), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 07.10.2019 №286/1/19/34, укладеного між ТОВ "ТОРУМ" та МОУ; розірвання договору про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 02.10.2019 № 286/1/19/33, укладеного між ТОВ "ТОРУМ" та МОУ; стягнення з МОУ на користь ТОВ "ТОРУМ" забезпечення виконання договору від 07.10.2019 № 286/1/19/34 у розмірі 6963710,00 грн та забезпечення виконання договору від 02.10.2019 № 286/1/19/33 у розмірі 2512559,99 грн та судового збору у розмірі 146348,05 грн. У скасованій частині ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 10.02.2022 прийнято та задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про відмову від позову у справі №910/21026/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" до Міністерства оборони України, за участю Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про розірвання договорів та стягнення грошових коштів; провадження у справі № № 910/21026/20 закрито; визнано нечинними рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 у справі № 910/21026/20.Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2022 поновлено провадження у справі №910/16969/20, призначено підготовче засідання у справі №910/16969/20 на 29.06.2022.

У підготовчому засіданні 29.06.2022 представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 29.06.2022 суд відмовив у задоволенні усного клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, з підстав його необґрунтованості.

У підготовчому засіданні 29.06.2022 суд постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 06.07.2022.

У судовому засіданні 06.07.2022 представник відповідача надав суду письмові пояснення та заяву про зменшення розміру штрафних санкцій.

Протокольною ухвалою від 06.07.2022 суд оголосив перерву у судовому засіданні по суті до 21.07.2022.

12.07.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення (заперечення) на заяву про зменшення штрафних санкцій.

У судовому засіданні 21.07.2022 представник відповідача надав суду доповнення щодо заяви про зменшення розміру штрафних санкцій та заперечення на пояснення позивача щодо заяви про зменшення штрафних санкцій.

У судовому засіданні 21.07.2022 прокурор надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні 21.07.2022 представник позивача позовні вимоги прокуратури підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.07.2022 надав пояснення по суті заперечень на позов, просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 21.07.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" укладений договір від 02.10.2019 №286/1/19/33 про постачання для державних потреб нафти та дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), у відповідності до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу у 2019 році нафту і дистиляти (09130000-9) (авіаційний гас) (лот 1. (09131000-6) авіаційний гас (паливо для реактивних двигунів РТ та/або паливо ТС-1 для реактивних двигунів та/або паливо авіаційне для газотурбінних двигунів (Джет А-1), для потреб Міністерства оборони України.

Поставку палива відповідач мав здійснити у такі строки: до 01.11.2019 включно 8730 тонн; до 16.11.2019 включно 2100 тонн палива.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором в частині своєчасної та повної поставки палива.

У зв`язку із тим, що Міністерство оборони України, як уповноважений центральний орган виконавчої влади, не вживає заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави, прокурор звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача, нарахованих згідно із п.7.3.2. договору штрафних санкцій у загальній сумі 29037324,76 грн.

У відповіді на відзив прокурор проти наведених відповідачем доводів про відсутність його вини у виконанні зобов`язань заперечив. Також прокурор зазначив про відсутність підстав для зменшення штрафних санкцій.

Позиція позивача.

Міністерство оборони України заявлений прокурором позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" штрафних санкцій підтримує.

За розрахунком позивача від 22.12.2020 сума штрафних санкцій становить 28 357 220,09 грн, з яких: 2198391,85 грн (пеня) + 2324789,34 грн (штраф) + 8641491,60 грн (пеня) + 1999881,00 грн (пеня) + 13 192 666,30 грн (штраф).

У відповіді на відзив позивач заперечив щодо наведених відповідачем у відзиві обставин та зазначив про необґрунтованість доводів відповідача щодо істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на відсутність вини у невиконанні зобов`язання за договором.

Так, на обґрунтування заперечень на позов, відповідач зазначає, що для належного виконання договору з Міноборони України, відповідач 16.10.2018 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю "Ферст Груп" договір поставки нафтопродуктів №16/10-а, відповідно до умов якого ТОВ "Ферст Груп" зобов`язалося поставити на користь позивача нафтопродукти, а саме паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А-1 та паливо дизельне ДП-Арк-В0, а ТОВ "ТОРУМ" зобов`язалося прийняти та оплатити такі нафтопродукти.

Відповідач зазначає, що 02.10.2019 відповідач звернувся до ТОВ "Ферст Груп" із заявкою №0210-1, в якій просив здійснити постачання продукції в обсягах, у строки та за адресами, наведеними в них. Однак, у відповідь на вказану заявку ТОВ "Ферст Груп" листом №1010/191 від 10.10.2019 повідомило відповідача про непередбачувані перешкоди у здійсненні господарської діяльності, внаслідок яких строк постачання нафтопродуктів на користь ТОВ "ТОРУМ" відтермінувався.

Внаслідок виникнення вказаних обставин, відповідач звертався до Міністерства оборони України з листом №2210-1 від 28.10.19 про продовження строків поставки нафтопродуктів за договором, проте Міноборони України направило вимогу про термінове виконання договору.

Також, з метою підтвердження факту настання істотної зміни обставин за договором, відповідач звертався до Київської торгово-промислової палати із відповідними запитами.

Розглянувши звернення відповідача, Київська торгово-промислова палата надала висновок №1703-4/555 від 26.12.2019, яким встановила факт настання істотної зміни обставин під час виконання договору № 286/1/19/33 від 02.10.2019 державних закупівель та дійшла висновку про можливість його розірвання.

Наведені обставини обставин, на переконання відповідача, свідчать про відсутність вини ТОВ "ТОРУМ" під час виконання ним договору поставки з Міністерством оборони України, а як наслідок безпідставність звернення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону з позовом про стягнення штрафних санкцій.

Також як на обставину, що позбавила можливості виконати договір, відповідач посилається на відмову органів Державної податкової служби України здійснювати реєстрацію податкових накладних

Окрім того, у письмових поясненнях, поданих під час розгляду справи відповідач заперечив розрахунки штрафних санкцій, зокрема, зазначив, що розрахунок штрафу у розмірі 7% від суми непоставленого товару становить 13 192 666,30 грн, а не 28867596,06 грн. як визначено прокурором у позові.

Під час розгляду справи відповідач подав заяву про зменшення штрафних санкцій до розумних розмірів, посилаючись на наявність підстав для зменшення заявлених прокурором штрафних санкцій, зокрема, на введення на території України воєнного стану та перерахування на користь Міністерства оборони України договірного забезпечення у розмірі 2 512 559,99 грн (на яку, за доводами відповідача, має бути зменшена сума штрафних санкцій), а також неможливістю здійснити поставку ТОВ "Ферст Груп" палива відповідачу, яке у подальшому мало поставлятися Міністерству оборони України за договором №286/1/19/33.

У доповненнях до заяви про зменшення розміру штрафних санкцій, поданих у судовому засіданні 21.07.2022, відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій до суми, яка не перевищує 2500000,00 грн.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

02.10.2019 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" (постачальник) укладений договір №286/1/19/33 про постачання для державних потреб нафти та дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), надалі - договір.

Згідно із п. 10.1. договору у редакції додаткової угоди №1 від 28.12.2019, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2020, а в частині розрахунків - до повного їх завершення.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язався поставити у 2019 році нафту і дистиляти (09130000-9) (авіаційний гас) (лот 1. (09131000-6) авіаційний гас (паливо для реактивних двигунів РТ та/або паливо ТС-1 для реактивних двигунів та/або паливо авіаційне для газотурбінних двигунів (Джет А-1), надалі - продукція, для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з специфікацією.

У пункті 1.1 договору викладено специфікацію, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" зобов`язалось поставити Міністерству оборони України через 30 календарних днів з дати підписання договору - до 01.11.2019 включно 8730 тон палива авіаційного для газотурбінних двигунів Джет А-1 (JET А-1) (61-003-4718) (ДСТУ 4796:2007) вартістю 168779709,00 грн, а через 45 календарних днів з дати підписання договору - до 16.11.2019 включно 2100 тон палива авіаційного для газотурбінних двигунів Джет А-1 (JET А-1) (61-003-4718) (ДСТУ 4796:2007) вартістю 40599930,00 грн. Загальна вартість товару з урахуванням ПДВ - 251255566,80 грн.

Постачання продукції одержувачам замовника здійснює постачальник виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, що зазначені в рознарядках Міністерства оборони України (п.5.2. договору).

Згідно з п.5.5 договору він вважається виконаним при умові постачання 100% продукції.

Відповідно до умов Рознарядки на постачання (Додаток №12.2. до договору), відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу продукцію у таких кількостях та строки:

30 календарних днів з дати підписання договору - до 01.11.2019 включно:

Військова частина НОМЕР_1 - 2700,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_2 - 2600,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_3 - 350,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_4 - 100,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_5 - 480,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_6 - 2500,00 тонн;

45 календарних днів з дати підписання договору - до 16.11.2019 включно:

Військова частина НОМЕР_2 - 500,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_3 - 100,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_4 - 100,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_7 - 1000,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_6 - 400,00 тонн.

Згідно з пунктом 7.3.2. договору за порушення строків прострочення продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Як підтверджено наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі відповідач поставив Міністерству оборони України 2706,423 тонн продукції, а саме:

згідно із актами приймання-передачі: №1927 (дата поставки 16.12.2019), № 1921 (дата поставки 13.12.2019), №1925 (дата поставки 16.12.2019), №1948 (дата поставки 20.12.2019), №1791 (дата поставки 16.11.2019), №1803 (дата поставки 16.11.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_1) 1083,41 т. продукції;

згідно із актом приймання-передачі №211/23 (дата поставки 30.11.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_2) 432,338 т. продукції;

згідно із актом приймання-передачі №86 (дата поставки 03.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_3) 77,920 т. продукції;

згідно із актом приймання-передачі №522 (дата поставки 18.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_4) 65,599 т. продукції;

згідно із актом приймання-передачі №2 (дата поставки 18.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_5) 127,197 т. продукції;

згідно із актом приймання-передачі №208 (дата поставки 18.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_7) 184,402 т. продукції;

згідно із актами приймання-передачі: №1502 (дата поставки 02.12.2019), № 1653 (дата поставки 30.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_6) 735,56 т. продукції.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач свої зобов`язання щодо поставки товару у визначений договором строк належним чином не виконав, а саме допустив прострочення встановленого договором терміну поставки та не здійснив поставки визначеного у договорі та рознарядці обсягу продукції.

Так, у позовній заяві прокурор зазначав, що відповідачем прострочено кінцевий термін постачання 1711,675 тонн продукції до визначених військових частин від 29 до 45 діб, а також не здійснено постачання 8630,598 тонн продукції у визначені договором терміни постачання.

У зв`язку зі чим прокурором нараховані згідно із п.7.3.2. договору та заявлені до стягнення штрафні санкції у загальній сумі 29037324,76 грн, з яких: 28867596,06 грн штраф та пеня у сумі 169728,70 грн.

Фактично, зі змісту позовної заяви та з розрахунку, який було додано до позову (розрахунок до претензії від 13.01.2020 №286/9/270) вбачається, що сума 28867596,06 грн штрафних санкцій складається із нарахувань пені та штрафу, нарахованих на підставі п.7.3.2. договору, на обсяги продукції, постачання якої не здійснено, однак зазначено прокурором в загальному як штраф у сумі 28867596,06 грн; загальна сума позовних вимог 29037324,76 грн.

При цьому, прокурором у позові наведені розрахунки пені, нарахованої за прострочення відповідачем строків поставки продукції (поставленої згідно із наявними у матеріалах справи актами) лише за двома актами: №1791 та 1803.

Однак, під час розгляду справи позивачем та прокурором надані розрахунки, згідно із якими: сума штрафних санкцій становить 2198391,85 грн (пеня) + 2324789,34 грн (штраф) + 8641491,60 грн. (пеня) + 1999881,00 грн (пеня) + 13 192 666,30 грн (штраф) = 28 357 220,09 грн.

Так, за розрахунками позивача та прокурора, за прострочення відповідачем строків поставки продукції (поставленої згідно із наявними у матеріалах справи актами) пеня становить 2198391,85 грн, штраф 2324789,34 грн.

Також, у зв`язку із тим, що постачання продукції не здійснено у кількості 8123,577 тонн на суму 188466661,49 грн, за розрахунками прокурора та позивача, пеня становить: 8641491,60 грн (із розрахунку 144024864,51 грн (сума непоставленого товару до 01.11.2019) х 0,1% х 60 днів); та 1999881,00 грн (із розрахунку 44441796,98 грн (сума непоставленого товару до 16.11.2019) х 0,1% х 45 днів); штраф становить 13192666,30 грн (із розрахунку 188466661,49 грн (сума непоставленого товару) х 7%).

Оскільки заяви про зменшення позовних вимог позивачем подано не було, суд здійснює розгляд справи у межах заявлених позивачем вимог про стягнення штрафних санкцій у сумі 29037324,76 грн, з урахуванням пояснень та деталізованих розрахунків щодо заявлених позовних вимог про стягнення штрафних санкцій.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із ч.4 ст.55 Господарського процесуального кодексу України якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, поданого власником (учасником, акціонером) цієї юридичної особи в її інтересах, а також позову прокурора в інтересах держави.

Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч.3, 4 ст.53 ГПК України, ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру").

Отже, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 зазначила, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Водночас, суд зазначає, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Міністерство оборони України здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління (стаття 10 Закону України "Про оборону України").

У позові прокурор зазначає, що звернення прокурора з позовною заявою обумовлене тим, що Міністерство оборони України, як уповноважений центральний орган виконавчої влади, не вживає заходів щодо судового захисту порушених інтересів держави та, незважаючи на порушення відповідачем строків поставки продукції за договором, з позовом до суду щодо стягнення з відповідача передбачених законодавством та умовами договору штрафних санкцій, не зверталося.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що листом Офіс Генерального прокурора вих.№15/2/2-30вих-20 від 10.09.2020 запросив у Міністерства оборони України відомості щодо виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" договору №286/1/19/33 в частині поставки продукції та щодо звернення Міністерством оборони України до суду з позовом про поновлення порушених прав держави.

Листом від 20.10.2020 Міністерства оборони України зазначило про неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" договору №286/1/19/33, однак, до суду з відповідним позовом не зверталося.

Листом від 26.10.2020 №15-56вих-20 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Центрального регіону повідомила Міністерству оборони України про подання позову в інтересах держави у порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на відсутність встановлення обставин щодо звернення Міністерства оборони України з відповідним позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання відповідного повідомлення від прокуратури, зважаючи за спеціальний строк позовної даності щодо стягнення штрафних санкцій, суд вважає, що зазначені вище обставини, враховуючи наведені норми законодавства підтверджують наявність підстав для звернення Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом у порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру".

Спір у цій справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №286/1/19/33 від 02.10.2019 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України).

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 267 ГК України встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 5 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Згідно із до ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

За умовами специфікації до договору №286/1/19/33, відповідач зобов`язався поставити паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А-1 у кількості 8730,00 тон вартістю 168779709,00 грн до 01.11.2019 (включно) та у кількості 2100,00 тон вартістю 40599930,00 грн до 16.11.2019 (включно).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом відповідач поставив Міністерству оборони України 2706,423 тонн продукції, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі: №1927 (дата поставки 16.12.2019), № 1921 (дата поставки 13.12.2019), №1925 (дата поставки 16.12.2019), №1948 (дата поставки 20.12.2019), №1791 (дата поставки 16.11.2019), №1803 (дата поставки 16.11.2019), №211/23 (дата поставки 30.11.2019), №86 (дата поставки 03.12.2019), №522 (дата поставки 18.12.2019), №2 (дата поставки 18.12.2019), №208 (дата поставки 18.12.2019), №1502 (дата поставки 02.12.2019), № 1653 (дата поставки 30.12.2019).

Так, за вказаними вище актами приймання-передачі підтверджується прострочення поставленої продукції, а саме:

за актом №1927 (дата поставки 16.12.2019) прострочення поставки на 44 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1921 (дата поставки 13.12.2019) прострочення поставки на 41 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1925 (дата поставки 16.12.2019) прострочення поставки на 44 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1948 (дата поставки 20.12.2019) прострочення поставки на 48 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1791 (дата поставки 16.11.2019) прострочення поставки на 14 днів;

за актом №1803 (дата поставки 16.11.2019) прострочення поставки на 14 днів;

за актом №211/23 (дата поставки 30.11.2019) прострочення поставки на 28 днів;

за актом №86 (дата поставки 03.12.2019) прострочення поставки на 31 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №522 (дата поставки 18.12.2019) прострочення поставки на 46 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №2 (дата поставки 18.12.2019) прострочення поставки на 46 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №208 (дата поставки 18.12.2019) прострочення поставки на 31 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1502 (дата поставки 02.12.2019) прострочення поставки на 30 днів;

за актом №1653 (дата поставки 30.12.2019) прострочення поставки на 58 днів (прострочення становить більше 30 днів).

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач порушив взяті на себе договірні зобов`язання щодо поставки встановленого договором обсягу продукції в строк, визначений за домовленістю сторін, у тому числі допустивши прострочення поставленої частини продукції. Доказів виконання відповідачем обов`язку з поставки Міністерству оборони України продукції у кількості 8123,577 тонн до матеріалів справи сторонами не надано.

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, за порушення строків виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом чи договором, стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У пункті 7.3.2. договору сторони погодили, що за порушення строків прострочення продукції відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

У даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Перевіривши розрахунки штрафних санкцій, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено, що постачання продукції відповідачем не здійснено у кількості 8123,577 тонн, що становить суму 188 466 661,46 грн, з яких: сума продукції непоставленої у строк до 01.11.2019 становить 144 024 864,48 грн (6207,979 тонн х 23199,96 грн); сума продукції непоставленої у строк до 16.11.2019 становить 44 441 796,98 грн (1915,598 тонн х 23199,96 грн).

За перерахунком суду: штраф 7% за недопоставлений товар становить 13 192 666,30 грн (188 466 661,46 грн (загальна сума непоставленого товару, прострочення становить більше 30 днів) х 7%);

пеня нарахована на вартість непоставленого товару до 01.11.2019 становить 8 641 491,87 грн (144 024 864,48 грн (сума непоставленого товару до 01.11.2019) х 0,1% х 60 днів); однак, оскільки у розрахунку позивача від 22.12.2020 та прокурора (письмові пояснення від 18.07.2022) сума пені, нарахована на вартість непоставленого товару до 01.11.2019 становить 8 641 491,60 грн, то з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 8 641 491,60 грн у межах визначеної позивачем та прокурором суми;

пеня нарахована на вартість непоставленого товару до 01.11.2019 становить 1 999 880,86 грн (44 441 796,98 грн (сума непоставленого товару до 16.11.2019) х 0,1% х 45 днів).

Перевіривши розрахунок пені, нарахованої на вартість продукції, поставленої згідно із наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі, судом встановлено, що при нарахуванні пені за актом №1653, прокурором та позивачем допущено помилку та за перерахунком суду пеня за актом №1653 становить 512295,95 грн (8832688,771 грн х 0,1% х 58 днів); загальна сума пені становить 2198391,78 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу 7% у сумі 2324789,34 грн, нарахованого на вартість продукції, поставленої згідно із наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі №1927, №1921, №1925, №1948, №86, №522, №2, №208, №1653 із простроченням більше 30 днів, судом встановлено, що розрахунок штрафу здійснено арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору.

Таким чином, обґрунтованими сумами пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача становлять: штраф у сумі 15517455,64 грн (13192666,30 грн + 2324789,34 грн); пеня у сумі 12839764,24 грн (8641491,60 грн + 1999880,86 грн + 2198391,78 грн), всього: 28357219,88 грн, у зв`язку із чим, позовні вимоги прокуратури про стягнення штрафних санкцій підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що правильне визначення судом заявлених до стягнення сум пені та штрафу у межах заявлених прокурором позовних вимог (у сумі 29037324,76 грн) не вважається виходом за межі позовних вимог, з урахуванням ціни позову та наведених прокурором і позивачем деталізованих розрахунків, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Судом також враховано, що відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 Господарського процесуального кодексу України).

В силу положень ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.2, 11, 236 ГПК України суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Позицію щодо дотримання справедливості висловив Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, зазначивши, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, а також приймаючи до уваги встановлені вище обставини справи, оскільки неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки всього обсягу продукції та у строк, визначений договором, належним чином доведено, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій у сумі 28357219,88 грн, а саме: штраф у сумі 15517455,64 грн (13192666,30 грн + 2324789,34 грн); пеня у сумі 12839764,24 грн (8641491,60 грн + 1999880,86 грн + 2198391,78 грн).

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач посилається на те, що прострочення ним виконання спірних договірних зобов`язань сталося за відсутності вини постачальника у порушенні умов договору і наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У частині 2 статті 218 Господарського кодексу України міститься визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Так, на підтвердження своїх доводів відповідач посилається на висновок Київської торгово-промислової палати №1703-4/555 від 26.12.2019, згідно із яким розглянувши звернення позивача, Київська торгово-промислова палата встановила факт настання істотної зміни обставин під час виконання договору № 286/1/19/33 від 02.10.2019 та дійшла висновку про можливість його розірвання. Однак, зазначеного висновку Київської торгово-промислової палати відповідач до відзиву не додав.

Суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" обов`язковими для застосування на всій території України є методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень.

Водночас, Закон України "Про торгово-промислові палати в Україні" не містить положень щодо наявності у торгово-промислової палати повноважень з видачі висновків на підтвердження істотної зміни обставин, якими сторони керувались під час укладення договорів.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 910/15637/19 та від 10.09.2020 у справі №910/13459/18.

Наданий відповідачем лист Київської торгово-промислової палати від 11.02.2022 №17/03-6/64 наведених вище висновків не спростовує.

Окрім того, у пункті 8.1 договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

За умовами пункту 8.2 договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Відповідно до пункту 8.3 договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідний документ - сертифікат, який видається Торгово-Промисловою палатою України та регіональними Торгово-Промисловими палатами.

Відповідно до ч.3 ст.14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Приписами частини 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" обставини непереборної сили визначено як форс-мажорні обставини, що є надзвичайними та невідворотними обставинами, які об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Перелік обставин, які можуть вважатися форс-мажорними, визначено частиною другою статті 14-1 цього Закону.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17 зроблено висновок про те, що:

- статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на Торгово-промислову палату України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що такі обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Обставини, на які посилається сторона правочину як на форс-мажорні (обставини непереборної сили), мають характеризуватися усією сукупністю ознак, визначених наведеними положеннями.

Отже, з огляду на наведені норми законодавства, висновків Верховного Суду та умов договору, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний Сертифікат Торгово-промислової палати України.

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів у підтвердження направлення позивачу повідомлень про виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін із сертифікатом Торгово-промислової палати матеріали справи на виконання вимог п.8.1.-8.3. договору та ст.14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Посилання відповідача на наявність інших обставин, які позбавили його можливості виконати договір, зокрема, на відмову органів Державної податкової служби України здійснювати реєстрацію податкових накладних, що за доводами відповідача фактично зупинила господарську діяльність ТОВ "ТОРУМ", так як контрагенти Товариства припинили розрахунки за вже поставлену продукцію, що обумовило дефіцит обігових коштів на подальшу закупівлю паливно-мастильних матеріалів для виконання умов договору, суд відхиляє, оскільки у відповідності до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не є достатньою підставою для звільнення від виконання господарського зобов`язання.

Окрім того, відповідач не був позбавлений можливості у випадку неможливості отримання пального, яке є предметом договору у ТОВ "Ферст Груп" звернутись до інших постачальників аналогічної продукції на ринку з метою вчасного виконання своїх зобов`язань за договором.

З огляду на зазначене, посилання відповідача на відсутність його вини у порушенні умов договору і наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності, суд вважає необґрунтованими.

Щодо заяви відповідача про зменшення штрафних санкцій до суми, яка не перевищує 2500000,00 грн, то суд зазначає наступне.

Положенням ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

З урахуванням наведеного, оскільки зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

На відповідача покладається обов`язок довести винятковість конкретного випадку та надати відповідні докази на підтвердження цього.

На обґрунтування наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач посилається на введення на території України воєнного стану, що зумовило утруднення виконання відповідачем господарських договорів та відповідно отримання останнім очікуваного прибутку.

У контексті наведеного, суд зазначає, що відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Так, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Слід також враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, обсяги та строки поставки. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Необхідно врахувати, що ТОВ "ТОРУМ" як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір, усвідомлювало, строк поставки продукції, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

При цьому, оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу.

Основи організації оборони та повноваження державних органів по її забезпеченню, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України "Про оборону України".

Статтею 3 Закону України "Про оборону України" передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого часу включає забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою та іншою технікою, а також створення високоефективних засобів збройної боротьби.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до статті 3 та частини першої статті 10 Закону України "Про оборону України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення до життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.

З урахуванням викладеного, невиконання, порушення строків виконання умов державного контракту впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому та на репутацію Міністерства оборони України.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Водночас, спірні відносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду. Водночас, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави. Тоді як неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про особливий період, в якому функціонують воєнні органи державної влади та Збройні Сили України, взяв на себе зобов`язання із визначеними в договорі умовами здійснити поставку палива, що (неналежне виконання) має негативний вплив на обороноздатність країни та на репутацію Міністерства оборони України.

Подібні правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 09 червня 2022 року у справі №910/8425/19, від 15 червня 2022 року у справі №922/2141/21.

Окрім того, судом враховано, що відповідачем не було надано доказів звернення до інших постачальників палива з метою належного виконання своїх зобов`язань перед Міністерством оборони України за договором № 286/1/19/33 від 02.10.2019.

Водночас умовами договору № 286/1/19/33 від 02.10.2019 не передбачено, що відповідачем буде здійснюватися поставка нафтопродуктів, які попередньо закуповувались у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферст Груп".

Доводи відповідача на те, що заявляючи позовні вимоги про стягнення пені та штрафу, прокурором не враховано, що відповідачем, відповідно до п. 11.1 договору, сплачено на користь Міністерства оборони України договірне забезпечення у розмірі 2 512 559,99 грн, суд відхиляє, оскільки зазначена сума сплачена відповідачем в силу норм Закону України "Про публічні закупівлі" та є забезпеченням виконання зобов`язань учасником (у даному випадку відповідачем) перед замовником за договором про закупівлю. Договірне забезпечення не є за своєю суттю штрафною санкцією, а відтак, посилання відповідача на подвійну відповідальність суд вважає безпідставними.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, а відтак заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій залишена судом без задоволення.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що у п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішенні даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ВИСНОВКИ СУДУ.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" штрафних санкцій, а саме: штрафу у сумі 15517455,64 грн, пені у сумі 12839764,24 грн, всього: 28357219,88 грн.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" (01033, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 82 Г, ОФІСИ 4,5, ідентифікаційний код 41367994) на користь Міністерства оборони України (03168, місто Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 6, ідентифікаційний код 00034022) пеню у сумі 12839751,98 грн, штраф у сумі у сумі 15517455,63 грн, всього: 28357207,61 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" (01033, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВОЛОДИМИРСЬКА, будинок 82 Г, ОФІСИ 4,5, ідентифікаційний код 41367994) на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону (01014, місто Київ, ВУЛИЦЯ БОЛБОЧАНА ПЕТРА, будинок 8, ідентифікаційний код 38347014) судовий збір у сумі 425358,11 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 02.08.2022.

Суддя С. О. Турчин