ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2022 р. Справа №921/27/22

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого - судді Бонк Т.Б.

Суддів Бойко С.М.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши матеріали апеляційної скарги Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку від 26.05.2022 №697/1/1534 (вх. суду від 31.05.2022 №01-05/1169/22)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.04.2022 (повний текст складено 06.05.2022, Сидорук А.М., м.Тернопіль)

у справі № 921/27/22

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, Русанівський бульвар, 8, м.Київ,

до відповідача Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку, м.Тернопіль,

про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в розмірі 48 446,79 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову.

17.01.2022 у Господарський суд Тернопільської області звернулося Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі - МТСБУ) до відповідача Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку про стягнення суми 48 446,79 грн. страхового відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою.

В обґрунтування заявлених вимог МТСБУ посилається на ст. ст. 38, 40, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 22, 1166, 1172, 1188, 1191 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 05.04.2022 у справі №921/27/22 позов задоволено. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 47 164,59 грн. сплаченого відшкодування, 1 282,20грн. витрат на встановлення розміру збитку та збір документів та 2 270,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вказав, що водій ОСОБА_1 , відповідно до постанови Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2020 у справі №344/7647/20 визнаний винним у вчиненні ДТП, є солдатом (стрільцем) групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку.

Автомобіль УАЗ-3151, д.н.з. НОМЕР_1 , належить Тернопільському Зональному відділу військової служби правопорядку.

Таким чином, відповідач (Тернопільський Зональний відділ військової служби правопорядку) є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну потерпілому у результаті ДТП, а МТСБУ є особою, що виплатила страхове відшкодування та набула право вимоги. За таких підстав суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог МТСБУ в частині стягнення з Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку збитків в порядку регресу у розмірі виплаченої суми 47 164,59 грн.

Місцевий господарський суд також задоволив позовні вимоги про стягнення 1 282,20 грн. витрат на встановлення розміру збитку та збір документів, які підтверджуються актом виконаних робіт від 01.07.2020 та платіжним дорученням про оплату послуг експерта.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що:

1)суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відшкодування витрат щодо залучення аварійного комісара не входить до складу страхового відшкодування, а тому не підлягає відшкодуванню

2) помилковим є висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог через те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку та перебуває з відповідачем у трудових відносинах.

На думку апелянта, військовослужбовець Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку ОСОБА_1. як учасник бойових дій у спірних правовідносинах є особою, яка підпадає під дію п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що свідчить про відсутність у МТСБУ права регресу, виходячи з положень п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Узагальнені заперечення позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені в оскаржуваному рішенні.

У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається.

Постановою Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2020 у справі № 344/7647/20 (а.с. 6) встановлено, що водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки УАЗ 3151, номерний знак НОМЕР_1 , був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки "VOLKSWAGEN Passat", номерний знак НОМЕР_2 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Вказаною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Як вбачається з постанови Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2020 у справі № 344/7647/20 (а.с. 6), вина ОСОБА_1 підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 404130 від 11.06.2020.

Відповідно до технічного талону транспортного засобу (зворот а.с. 21) транспортний засіб марки УАЗ 3151, номерний знак НОМЕР_1 належить Тернопільському Зональному відділу військової служби правопорядку.

Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 11) 11.06.2020 по вулиці Ребета, 3 у місті Івано-Франківськ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів:

1) "VOLKSWAGEN Passat" (реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ), яким керував ОСОБА_2

2) "УАЗ 3151", номерний знак НОМЕР_1 , та який належить Тернопільському Зональному відділу військової служби правопорядку.

Відповідно до полісу № АО/4018203 від 05.08.2019 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ( зворот а.с. 12) цивільно-правова відповідальність потерпілого була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з інформації щодо страхування даного транспортного засобу в єдиній централізованій базі даних МТ СБУ (а.с. 7, зворот а.с. 7) договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на транспортний засіб марки "УАЗ" з номерним знаком НОМЕР_1 (належний Тернопільському Зональному відділу військової служби правопорядку) відсутній.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу за № 237 від 01.07.2020 (а.с. 23-26) вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіціенту фізичного зносу автомобіля потерпілого, пошкодженого внаслідок ДТП, склала 53 483,39 грн.

Зазначена шкода не була відшкодована потерпілій особі.

Потерпілий з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою (а.с. 12), до якої було додано копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/4018203 терміном дії з 06.08.2019 до 05.08.2020.

У зв`язку з настанням події, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілій особі в розмірі 47 164,59 грн. (платіжне доручення за № 1480971 від 07.08.2020, зворот а.с. 16), оскільки розмір майнового відшкодування, зменшився на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Також згідно платіжного доручення за № 1481318 від 25.08.2020 (а.с. 17) позивачем здійснено виплату на суму 1 282,20 грн. витрат на послуги аваркома (експерта) по справі № 68347.

Предметом даного позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування). Спірні правовідносини сторін урегульовано, зокрема, нормами ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В силу положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

З аналізу змісту Глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові (службові) обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Як вбачається з матеріалів справи на момент скоєння ДТП ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом, а саме був солдатом (стрільцем) групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку (а.с. 19-20).

Апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до п. 1.6 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон 1961-VI) власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль УАЗ-3151, д.н.з. НОМЕР_1 , належить Тернопільському Зональному відділу військової служби правопорядку.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

При цьому положеннями Закону 1961-VI закріплена обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 21 вказаного Закону з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку станом на момент вчинення ДТП застрахована не була, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в матеріалах справи відсутній. Наведене підтверджується також інформацією щодо страхування даного транспортного засобу в єдиній централізованій базі даних МТ СБУ (а.с. 7, зворот а.с. 7), відповідно до якої договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на транспортний засіб марки "УАЗ" з номерним знаком НОМЕР_1 (належний Тернопільському Зональному відділу військової служби правопорядку).

У даному випадку з матеріалів справи вбачається, що шкоду потерпілому завдано особою, яка на момент скоєння ДТП проходила військову службу у Збройних Силах України за контрактом, а саме був солдатом (стрільцем) групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку Тернопільськог зонального відділу Військової служби правопорядку (а.с. 19-20).

Суд встановив, що постановою Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2020 у справі № 344/7647/20 (а.с. 6) визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Водій ОСОБА_1 на час скоєння ДТП керував автомобілем «УАЗ 3151», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить відповідачу.

12.06.2020 водій пошкодженого автомобіля "VOLKSWAGEN Passat" (реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ), яким керував ОСОБА_2 (власник автомобіля ОСОБА_3 ) повідомив МТСБУ про ДТП, а саме звернувся до МТСБУ із заявою від 12.06.2020 про отримання відшкодування шкоди (а.с. 12).

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу за № 237 від 01.07.2020 (а.с. 23-26) вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіціенту фізичного зносу автомобіля Потерпілого, пошкодженого внаслідок ДТП, склала 53 483,39 грн.

Відповідно до довідки МТСБУ за № 1 від 05.08.2020 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с. 16) вбачається, що сума до сплати особі, яка має право на відшкодування шкоди ( ОСОБА_3 ) складає 47 164,59 грн.

Згідно з наказом МТСБУ «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих» вирішено сплатити на рахунок ОСОБА_3 (власнику автомобіля VOLKSWAGEN Passat" (реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ) 47 164,59 грн. (зворот а.с. 15).

МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілій особі ( ОСОБА_3 ) в розмірі в розмірі 47 164,59 грн. (платіжне доручення за № 1480971 від 07.08.2020, зворот а.с. 16), оскільки розмір майнового відшкодування, зменшився на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з положеннями ст. 38 Закону №1961-VI МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, але не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду у п. п. 27, 28 постанови від 12.10.2021 у справі №910/17324/19 зауважує, що для цілей регресного позову МТСБУ приписи ст. 38 Закону №1961-IV застосовуються у поєднанні з відповідними приписами ст. 41 цього Закону. Так, припис пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV кореспондує припису пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV, а припис пп. 38.2.3 п. 38.2 ст. 38 - припису пп. «б» п. 41.1 ст. 41 цього Закону.

Суб`єкт, до якого МТСБУ може заявити регресний позов на підставі пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV, є чітко визначеним. Коли МТСБУ виплатило відшкодування через те, що шкоду заподіяв транспортний засіб, власник (водій) якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (тобто, коли МТСБУ зробило виплату на підставі пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV), воно набуває право на регресний позов на підставі пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, бо саме він відповідальний за невиконання обов`язку зі страхування своєї цивільно-правової відповідальності.

Отже, МТСБУ правомірно звернулось до відповідача у зв`язку з тим, що саме відповідач є тією особою, що несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої військовослужбовцем (солдатом ОСОБА_1 ) Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку, оскільки транспортний засіб належний відповідачу - повинен бути застрахований в силу вимог Закону №1961-VI незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник чи військовослужбовець (солдат).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 47 164,59 грн. завданих збитків в порядку регресу.

Посилання скаржника як на підставу для відмови у позові на п. 13.1. ст. 13 Закону 1961-VI, рішення Конституційного Суду України від 23.12.2014 у справі №1-6/2014, яким розтлумачено положення п. 13.1 ст. 13 Закону 1961-VI, та на наявність у військовослужбовця Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку ОСОБА_1. статусу учасника бойових дій апеляційний господарський суд вважає помилковим, враховуючи таке.

Відповідно до п. 13.1 cт. 13 Закону 1961-VI учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Тобто, законодавець, надавши відповідну пільгу, яка є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця - власника транспортного засобу, визначив, що якщо особа правомірно експлуатує свій власний транспортний засіб, то вона звільнена від обов`язкового страхування і в такому випадку гарантом відшкодування шкоди виступає МТСБУ. Водночас відповідна пільга не розповсюджується на юридичних осіб - власників транспортних засобів, про що помилково зазначає відповідач.

Апеляційний господарський суд встановив, що дана пільга є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця - власника транспортного засобу, а у своєму рішенні Конституційний Суд України розтлумачив даний пункт Закону у розрізі поняття «належність» транспортних засобів учасникам бойових дій, інвалідам війни, інвалідам I групи та її види. Так, вказаним рішенням визначено, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам I групи є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №905/1391/19.

З урахуванням наведеного апеляційний господарський суд вважає, що, відповідач помилково ототожнює поняття «особа, яка несе відповідальність за завдану шкоду» та «особа, яка завдала шкоду».

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Таким чином, статус учасника бойових дій не розповсюджується на відповідальність роботодавця - власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання трудової діяльності учасником бойових дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №905/1391/19.

01.07.2020 суб`єктом оціночної діяльності - приватним підприємцем Євченко Є.М. на замовлення позивача - Моторного (транспортного) страхового бюро України було складено звіт про оцінку автомобіля "VOLKSWAGEN Passat" реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 . Відповідно до акту виконаних робіт від 01.07.2020 вартість наданих послуг складає 1282,20 грн. (а.с. 15) Позивачем як доказ оплати послуг експерта подано копію платіжного доручення № 1481318 від 25.08.2020 (а.с. 17).

Відповідно до положень п.34.3. Закону якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи.

На підставі вказаної норми та у зв`язку із залученням потерпілим експерта для визначення розміру збитків (акт виконаних робіт, а.с. 15), позивач компенсував потерпілому власнику автотранспорту витрати щодо залучення експерта, яким було здійснено звіт (дослідження ) про оцінку КТЗ щодо визначення розміру збитку (вартості відновлювального ремонту); протокол огляду (акт дефектування пошкодженого КТЗ); документ, що підтверджує джерело інформації отримання ринкової вартості КТЗ; калькуляцію вартості відновлювального ремонту КТЗ; фотофіксацію пошкоджень КТЗ та документи СОД.

За таких обставин спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відшкодування витрат щодо залучення аварійного комісара не входить до складу страхового відшкодування, а тому стягненню не підлягає.

Крім цього, апеляційний господарський суд зазначає, що в силу положень п.34.3. Закону №1961-VI для визначення розміру збитків було залучено експерта а не аварійного комісара, який визначив та встановив розмір збитків та зібрав відповідні документи.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заперечення позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідають фактичним обставинам по справі, а тому суд враховує їх як обґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 3 405,00 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №249 від 23.05.2022.

Керуючись ст. ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Тернопільського Зонального відділу військової служби правопорядку від 26.05.2022 №697/1/1534 (вх. суду від 31.05.2022 №01-05/1169/22) - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.04.2022 у справі №921/27/22 - залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 3 405,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

Якімець Г.Г.