РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2022Справа № 910/15714/21
За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОС»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «АВІАС-2000»

про визнання недійсним договору поруки,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Лопатнікова А.В.;

від третьої особи: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОС» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору поруки №1982/DР3 від 06.07.2015.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.92, 203, 215 Цивільного кодексу України, мотивовані тим, що договір поруки укладений від імені товариства директором без попереднього отримання на це повноважень від вищого органу управління товариством - загальних зборів учасників. Вказані обставини, в сукупності з обізнаністю відповідача щодо відсутності в директора необхідного обсягу повноважень для укладання договору поруки, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2021 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

20.10.2021 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/15714/21, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.11.2021 та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «АВІАС-2000» (надалі - третя особа).

09.11.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог та заявляє клопотання про застосування строку позовної давності.

17.11.2021 від представника позивача надійшли відповідь на відзив та клопотання про витребування доказів.

У підготовче засідання 17.11.2021 з`явились представники позивача та відповідача, третя особа в засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2021 підготовче засідання відкладено на 14.12.2021.

23.11.2021 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній просив відмовити в задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів.

13.12.2021 від представника позивача надійшли пояснення.

У підготовче засідання 14.12.2021 з`явились представники позивача та відповідача, третя особа в засідання не з`явилась, повідомлена про день та час розгляду справи належним чином. Судом, із урахуванням думки учасників справи, протокольною ухвалою відмовлено в задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів. Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольної ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.01.2022.

Засідання призначене на 18.01.2022 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 судове засідання призначено на 09.03.2022.

Засідання призначене на 09.03.2022 не відбулося. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.04.2022 судове засідання призначено на 07.06.2022.

03.06.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні при розгляді справи № 910/15125/21 у Північному апеляційному господарському суді.

07.06.2022 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання через ведення воєнного стану на території України.

У судове засідання 07.06.2022 учасники справи не з`явились, повідомлялись про день та час розгляду справи належним чином. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 судове засідання відкладено на 26.07.2022.

18.07.2022 від представника відповідача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів за допомогою технічного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 заяву представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза приміщенням суду повернуто без розгляду.

У судове засідання 26.07.2022 з`явився представник відповідача, інші учасники справи в засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача в засіданні заперечував проти задоволення позову.

Згідно статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (п.10. ч.3 ст.2 Господарського процесуального кодексу України).

Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч.2 ст.114 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до частини першої ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що явка позивача, третьої особи та їх представників у судове засідання обов`язковою не визнавалась, сторони повідомлені про хід розгляду справи у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі вказаних учасників справи за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 26.07.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.07.2015 між позивачем (поручитель) та відповідачем (кредитор) було укладено договір поруки №1982/DP3 (надалі-договір поруки), предметом якого згідно п.1.1. договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання третьою особою (боржник) зобов`язань за кредитним договором №1982 від 12.06.2008, згідно якого кредитор надав боржнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 4 721 919,94 грн, у тому числі: у розмір 4 495 919,94 грн на реструктуризацію заборгованості за кредитним договором №1982 від 12.06.2008, укладеним між кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірмою "АВІАС-2000"; на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбаченому п.п.2.1.5, 2.2.12 кредитного договору; у розмірі 204,00 грн для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами, зазначеними у п.2.1.1 кредитного договору; у розмірі 225 792,00 грн на сплату судових витрат, передбачених п.п.2.2.15, 2.3.13, 5.8 кредитного договору, а боржник зобов`язаний повернути кредит в строк згідно із графіком зменшення поточного ліміту (додаток №1 до кредитного договору) із кінцевим терміном повернення кредиту 27.06.2030 у відповідності до умов п.п.А2.1, А3 кредитного договору, сплачувати за його користування відсотки у розмірі 21% річних у порядку, що зазначений у п.А.7 кредитного договору, а у випадку порушення строків повернення кредиту - сплачувати пеню в розмірі та у порядку, що зазначений у п.А7 кредитного договору, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки у відповідності, порядку та сроки, зазначені у кредитному договорі. Якщо під час виконання кредитного договору зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором, збільшуються внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за кредитним договором в розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

У пункті 1.5. договору поруки вказано, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 1.6. договору поруки передбачено, що поручителем надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів управління поручителя на укладання цього договору (протоколи загальних зборів), на момент укладання цього договору в господарському суді немає заяв кредиторів про визнання поручителя банкрутом.

У пункті 4.1. договору поруки сторони взаємно домовились, що порука за цим договором припиняється через 15 років після укладання цього договору. У випадку виконання боржником та/або поручителем всіх зобов`язань за кредитним договором цей договір припиняє свою дію.

Від імені поручителя - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОС" договір поруки підписано директором ОСОБА_1., а від кредитора - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" - директором філії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" В.С.Мацак.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, щодо предмету доказування у спорах про визнання договорів недійсними суд зазначає таке.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено, насамперед, порушення прав заявника та наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсним.

Так, за твердженнями позивача, договір поруки від імені товариства укладено директором без попереднього отримання на це повноважень від вищого органу управління товариства - загальних зборів учасників. Позивачем вказано, що у відповідь на адвокатський запит відповідачем листом №20.1.0.0.0/7-210903/7342 від 14.09.2021 повідомлено про відсутність документів щодо наявності повноважень керівника ОСОБА_1. на підписання спірного договору. Також позивачем наголошено, що господарська діяльність товариства у 2013-2014 роках була збитковою, що також виключає розумність укладання договору поруки. Вказані обставини, в сукупності з обізнаністю відповідача щодо відсутності в директора ОСОБА_1. необхідного обсягу повноважень для укладання договору поруки, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями статей 203, 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину може бути вчинення його особою за відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності та невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. При цьому дієздатність юридичної особи реалізується відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України ). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 Цивільного кодексу України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 92, 241 Цивільного кодексу України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений в разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц зробила такий правовий висновок: "Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому, тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання".

Аналогічна правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 04.03.2021 у справі №905/1132/20, від 13.05.2021 у справі №903/277/20.

Як зазначено судом вище, від імені поручителя (позивача) договір поруки підписано директором ОСОБА_1., а від кредитора (відповідача) - директором філії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" В.С.Мацак.

У преамбулі до договору поруки вказано, що СТОВ "АГРОС" в особі директора ОСОБА_1. діє на підставі статуту.

Пунктом 1.6. договору поруки передбачено, що поручителем надані всі наявні документи, що стосуються повноважень керівника та інших органів управління поручителя на укладання цього договору (протоколи загальних зборів), на момент укладання цього договору в господарському суді немає заяв кредиторів про визнання поручителя банкрутом.

Згідно п.9.8.1 статуту позивача (в редакції, чинній на момент укладання договору поруки від 06.07.2015) директор товариства має право діяти без доручення від імені товариства та підписувати від імені товариства угоди (контракти), в тому числі зовнішньоекономічні, без обмежень, за виключенням договорів продажу нерухомості та транспортних засобів, банківського кредиту, застави, поруки, а також забезпечувати виконання таких угод. Договори продажу нерухомості та транспортних засобів, банківського кредиту, застави, поруки можуть бути підписані директором за умови попереднього прийняття рішення про їх укладення загальними зборами.

Судом враховано пояснення відповідача викладені у відзиві на позов про те, що на підтвердження наявності у директора СТОВ "АГРОС" повноважень на підписання договору поруки банку було надано наказ №107 від 15.09.2009 СТОВ "АГРОС" "Про зміну керівника", згідно якого з 15.09.2009 на посаду директора призначено ОСОБА_1 з випробувальним терміном 3 місяці, а також протокол зборів засновників СТОВ "АГРОС" від 15.09.2009, згідно якого загальними зборами учасників товариства було прийнято рішення про призначення на посаду директора ОСОБА_1.

Також на підтвердження наявності в директора ОСОБА_1. повноважень на підписання договору поруки банку було надано протокол №72 від 01.06.2015 загальних зборів учасників, згідно змісту якого вищим органом управління товариством принято рішення: бути поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "АВІАС-2000" перед Комерційним банком "ПРИВАТБАНК", в тому числі, по кредитному договору №1982 від 12.06.2008 в повному обсязі заборгованості; надати повноваження директору СТОВ "АГРОС" ОСОБА_1. на підписання від імені товариства необхідних документів для договору застави та поруки (т.1, а.с.154-155).

Зазначені обставини в сукупності вказують, що під час укладання оспорюваного правочину відповідач діяв добросовісності та обачливо при перевірці повноважень директора СТОВ "АГРОС" ОСОБА_1. на підписання договору поруки.

Одночасно, суд критично ставиться на посилання посилання позивача в якості заперечень на відзив щодо відповіді Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на адвокатський запит СТОВ "АГРОС" , а саме листа №20.1.0.0.0/7-210903/7342 Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", в якому зазначено про наявність в архіві банку лише копії протоколу загальних зборів від 15.09.2009 та копії наказу №107 від 15.09.2009 про зміну керівника щодо надання повноважень керівнику ОСОБА_1.

Так, судом враховано, що згідно приписів ч.9 ст.41 Закону України "Про господарські товариства" протокол загальних зборів акціонерів підписується головою і секретарем зборів та не пізніш як через три робочих дні після закінчення зборів передається виконавчому органу акціонерного товариства.

Суд зазначає, що протокол № 72 загальних зборів учасників СТОВ "Агрос" від 01.06.2015 є внутрішнім документом саме позивача, а тому з огляду на ненадання відповідачем оригіналу цього доказу, такий доказ не може бути визнаний судом неналежним, недопустимим та недостовірним у розумінні ст. 76-78 ГПК України з вказаної підстави. Крім того, законодавством України не передбачено обов`язку поручителя передавати кредитору документи на підтвердження повноважень його представників для укладення договору поруки в оригіналах. Таких умов не міститься і в самому договорі поруки.

У контексті наведеного судом враховано, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, оцінюючи надані відповідачем докази, суд дійшов висновку, що останні є більш вирогідними, а ні ж докази надані позивачем на підтвердження своїх тверджень про відсутність у директора СТОВ "АГРОС" ОСОБА_1. повноважень на підписання від імені товариства договору поруки №1982/DP3 від 06.07.2015.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, приймаючи до уваги всі надані учасниками справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що договір поруки №1982/DP3 від 06.07.2015 від імені товариства укладено директором без попереднього отримання на це повноважень від вищого органу управління товариства - загальних зборів учасників, належним чином спростовані відповідачем, а отже, не можуть бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Стосовно тверджень позивача, що він не був обізнаний про дійсний стан справ СТОВ "АГРОС" та укладення договору поруки, в результаті зміни акціонерів, та відповідно, зміни директора, суд зазначає, що такі твердження є безпідставними, оскільки укладаючи договори купівлі-продажу частки в статутному капіталі СТОВ "Агрос" №328 від 22.02.2017 та №2330 від 24.03.2017 сторони визначили у пунктах 1.4 та 1.4.2, що покупець належним чином повідомлений про характер діяльності та про фінансовий стан справ СТОВ "АГРОС" на момент укладення таких договорів.

Суд також звертає увагу позивача, що зміна складу учасників товариства після укладання оспорюваного правочину та посилання позивача на необізнаність нових учасників товариства про укладання товариством у 2015 договору поруки, ніяким чином не може вказувати на наявність ознак для недійсності правочину, оскільки відповідний договір має юридичні наслідки та є підставою для виникнення прав та обов`язків саме в юридичної особи, а не її учасників.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОС».

Оскільки, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог заява про застосування строку позовної давності судом не розглядається.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 01.08.2022.

Суддя Я.А.Карабань