РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.08.2022Справа № 910/3672/22

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (місцезнаходження: 01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5; адреса для листування: 01032, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 83/53; ідентифікаційний код 40538421) до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, буд. 1; ідентифікаційний код 34966254) про стягнення 27668,42 грн

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (далі-відповідач) про стягнення 27668,42 грн .

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем, як балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, б.4, зобов`язань щодо оплати спожитої теплової енергії за договором № від 18.08.2020, внаслідок чого за період із жовтня 2020 року по грудень 2021 року виникла заборгованість у сумі 24410,64 грн, крім того, за прострочення виконання грошових зобов`язань позивачем нараховано: 3% річних - 794,30 грн та інфляційні втрати - 2463,48 грн.

Ухвалою суду від 23.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

16.06.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечував стосовно задоволення позовних вимог, просив відмовити в позові в повному обсязі зокрема з наступних підстав.

Як вказує відповідач, на підставі розпорядження 80, поз. 1363, до підприємства передано багатоквартирний будинок №4 літера А, по вулиці Віктора Ярмоли, міста Києва загальною площею 5103,05 кв.м, у тому числі, нежитлові приміщення площею 0,00 кв.м., а також нежитлові приміщення - прибудова до житлового будинку загальною площею 218,20 кв.м, розміщені за адресою: вулиця Віктора Ярмоли, №4 літера Б, міста Києва ( поз.48 розділу 1.1.6 розпорядження 80).

Зазначене нежитлове приміщення загальною площею 218,20 кв.м Шевченківською районною в місті Києві державної адміністрації (орендодавцем) передано у користування Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» (строк оренди 14.06.2017 року -12 червня 2020 року).

Відповідно до пункту 1 розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 лютого 2021 року №62 «Про закріплення нежитлових приміщень» нежитлове приміщення загальною площею 218,20 кв.м по вулиці Ярмоли Віктора, 4 у місті Києві передано в оперативне управління Централізованої бібліотечної системи Шевченківського району міста Києва.

Таким чином, за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» не обліковується нежитлове приміщення №4 по вулиці Ярмоли Віктора, у місті Києві загальною площею 218,20 кв.м, не здійснюється його обслуговування, у зв`язку з виведенням його з розпорядження 80.

Окрім того, відповідач стверджує, що Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» замість договору на послуги з постачання теплоенергії, який не ініціювався позивачем у справі, не укладався, не підписувався підприємством і не надавався відповідачу до його виконання, безпідставно надавався проект договору №, зміст якого суперечить чинному законодавству, а, інформація стосовно наявності договорів на послуги з теплопостачання у довідці, є недостовірною та зазначив, що долучені позивачем докази повністю підтверджують неправомірність позовних вимог, оскільки, у них не ідентифікований об`єкт, якому надавалася послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа, правові підстави для надання такої послуги, що нівелює їх достовірність.

20.06.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до останньої просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з наступних підстав.

Період стягнення заборгованості, зазначений Позивачем у позовній заяві з жовтня 2020 року по грудень 2021 року, а відтак у вищевказаний період відповідач був балансоутримувачем нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4, площею - 218,2 м.кв.

Позивач зазначив, що звертався до відповідача з листом (офертою) від 25.08.2020 №30/5/3/9189 про укладення договору на постачання теплової енергії. Однак Відповідач договір не підписав, але теплову енергію фактично спожив та продовжує споживати, ухиляючись від укладення договору на постачання теплової енергії, а також оплати за спожиту теплову енергію та звернув увагу, що відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовували теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Відтак на думку позивача, підставою для виникнення у відповідача зобов`язань з оплати за отриману теплову енергію без укладення договору є, насамперед, факт постачання товарної продукції, а також доведення обсягу та вартості таких поставок належними та допустимими доказами, адже споживання теплової енергії не може бути безоплатним.

Позивач вважає, що матеріали справи підтверджують, що у спірний період, Позивач поставив Відповідачу теплову енергію за адресою м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4 (особовий рахунок ), що підтверджується Актом прийняття теплового вузла обліку; Актом про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи; Корінцями нарядів на включення (підстава - початок опалювального сезону) та відключення (підстава - кінець опалювального сезону) будинку на опалювальний сезон; Відомостями реєстрації параметрів теплоспоживання (сводная ведомость) складених у відповідності із даними будинкового засобу обліку.

Акт прийняття теплового вузла обліку та Акт про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи підтверджують, що житловий будинок за адресою м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4 обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи. Нежитлове приміщення, яке займає Відповідач окремим приладом обліку не обладнаний, а відтак розрахунок здійснювався пропорційно його опалюваній площі (218,2 м.кв) за особовим рахунком .

Окрім того позивач зазначив, що в Акті про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи від 18.02.2018 №110340/0569 в графі «відповідальний представник споживача» зазначено Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», ідентифікаційний код 34966254, проставлено штемпель та підпис відповідальної особи Відповідача.

04.07.2022 від представника відповідача надійшли заперечення, відповідно до останніх відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

28.07.2022 від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 року № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", позивача визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго". Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 Підприємству видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам та з 1 травня 2018 року здійснює постачання теплової енергії.

Згідно з пунктом 2.2.1 статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

25.08.2020 року позивач направив на адресу відповідача проект договору на постачання теплової енергії від 18.08.2020 року № листом з описом вкладень, що підтверджується копіями фіскального чеку, накладної та описом вкладень від 26.08.2020 за № 550.

Додатком № 8 вказаного проекту договору встановлено, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення, площею 218,2 м.кв, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4, площею - 218,2 м.кв.

Предметом даного позову є стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання у спірному приміщенні в розмірі 27668,42 грн за період з жовтня 2020 року по грудень 2021.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, Підприємство зазначило, що Компанія є балансоутримувачем цього нежитлового приміщення.

17 листопада 2021 року на адресу відповідача направлено вимогу № 30/5/4/17970, в якій Підприємство просило сплатити заборгованість у загальному розмірі 5 159 232,13 грн за надану теплову енергію, до якої було також включено спірний борг. Однак вказану заборгованість відповідач не сплатив.

Отже, звертаючись до суду з цим позовом, позивач стверджує, що в порушення норм законодавства, відповідач не здійснив плату за отриману теплову енергію, внаслідок чого, за період з жовтня 2020 року по грудень 2021, утворилась заборгованість в розмірі 27668,42 грн з яких: основна заборгованість у розмірі 24410,64 грн, 3% річних - 794,30 грн та інфляційні втрати - 2463,48 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України (далі -ГК України) за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно зі статтею 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до пунктів 5, 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

Як передбачено частинами 1 статті 9 вказаного закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про теплопостачання" балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами; постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина 1 статті 9 Закону України "Про теплопостачання").

Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (абзац 6 статті 19 Закону України "Про теплопостачання").

Судом встановлено, що 14.06.2017 року між ПАТ «Державний ощадний банк» та Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, як орендодавцем, та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", як балансоутримувачем, укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду.

Вказаний договір підписаний сторонами та скріплений печатками цих юридичних осіб.

Згідно з пунктами 1.1., 2.1. вказаного правочину орендодавець передає, а ПАТ «Державний ощадний банк» приймає в оренду нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4, площею - 218,2 м.кв.

Відповідно до умов договору орендар зобов`язаний самостійно сплачувати вартість фактично спожитих комунальних послуг постачальникам таких послуг, які надаються за окремими договорами, укладеними орендарем з цими організаціями (водопостачання, каналізація, газ, електрична та теплова енергія, вивіз сміття, і т.п.), за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання. У разі відсутності можливості укладення прямих договорів з підприємствами-постачальниками послуг, орендар відшкодовує витрати балансоутримувача за надані послуги у відповідності до окремо укладених договорів на підставі даних обліку (лічильників) (пункт 4.2.12. договору).

За умовами пункту 9.1. цієї угоди вона є укладеною з моменту її підписання та діє з 14.06.2017 до 12.06.2020 року.

Отже, зі змісту вказаного договору оренди, вбачається, що останній діяв не у спірний період, а відтак твердження відповідача, що за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» не обліковується нежитлове приміщення №4 по вулиці Ярмоли Віктора, у місті Києві загальною площею 218,20 кв.м, не знайшло свого підтвердження, як і те, що відповідно до пункту 1 розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 лютого 2021 року №62 «Про закріплення нежитлових приміщень» нежитлове приміщення загальною площею 218,20 кв.м по вулиці Ярмоли Віктора, 4 у місті Києві передано в оперативне управління Централізованої бібліотечної системи Шевченківського району міста Києва.

Оскільки позивачем заявлено період стягнення заборгованості, з жовтня 2020 року по грудень 2021 року, суд дійшов до висновку, що у вищевказаний період відповідач був балансоутримувачем нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4, площею - 218,20 м.кв.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову зазначає, що позивач не довів факту здійснення теплопостачання за адресою: м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4, а також вказує на відсутність договірних відносин щодо постачання теплової енергії.

Відповідно до п. 29 «Правил користування тепловою енергією» затверджених постановою КМУ від 3 жовтня 2007 р. №1198 (далі - Правила №1198) теплова енергія постачається безперервно.

Згідно п. 36 Правил №1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Відповідно до п. 3 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених Постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р. послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

У відповідності до п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 №1198 споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалось на підставі відомостей споживання та діючих в період споживання тарифів.

З матеріалів справи вбачається, що за період постачання теплової енергії (з листопада 2015 року по квітень 2018 року включно) при оформленні щомісячно рахунку-фактури постачальником застосовувався затверджений тариф на теплову енергію, що підтверджується щомісячним обліковим записом.

Отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: довідками про нарахування за теплову енергію, корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту теплоспоживання, обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість.

У підтвердження поставки позивачем у спірний період Відповідачу теплову енергію за адресою м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4 (особовий рахунок ), останнім долучено до матеріалів справи: Акт прийняття теплового вузла обліку; Акт про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи; Корінці нарядів на включення (підстава - початок опалювального сезону) та відключення (підстава - кінець опалювального сезону) будинку на опалювальний сезон; Відомості реєстрації параметрів теплоспоживання (сводная ведомость) складених у відповідності із даними будинкового засобу обліку.

Як зазначав позивач на підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення, корінці нарядів не видаються.

Зазначений в корінцях нарядів споживач КП «ЦОС Шевченківського р-ну» являється обслуговуючою організацією, яка здійснює комплексне обслуговування всього житлового будинку в цілому за адресою м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4, саме тому в корінцях нарядів зазначена інформація стосовно КП «ЦОС Шевченківського р-ну».

При цьому судом враховано, що питання прийняття облікових карток (табуляграм) в якості доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі - продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/6652/17, від 12.07.2018 у справі № 910/6654/17, від 12.10.2018 у справі № 910/30728/15, від 03.09.2020 у справі № 910/17662/19).

Щодо заперечень відповідача про те, що договір з позивачем на теплопостачання не укладався, а тому у КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" відсутній обов`язок оплати, то позивач також стверджує, що письмовий договір між постачальником (первісним кредитором) та відповідачем не укладався.

Разом з тим, відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладання договору на теплопостачання від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Так, положеннями статей 13, 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Наведені висновки, викладені як правові позиції Верховного Суду, зокрема у постанові від 21.08.2019 року у справі №922/4239/16, постанові від 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц, від 10.12.2018 року у справі №638/11034/15-ц тощо.

Відповідно до п. 24, п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж, встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №4 від 22.11.2005 (в редакції станом на момент надання послуг).

Разом із тим, відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відключення від теплопостачання будинку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ярмоли Віктора, буд.4, а тому у відповідача наявний обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої теплової енергії. При цьому, відповідачем не спростовано належними, допустимими та достовірними доказами відомості щодо обсягів отриманої теплової енергії, нарахування боргу, а також не надано доказів здійснення оплати останньої.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В той же час, згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання в силу припису стаття 525 ЦК України не допускається.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Відповідачем доказів виконання зобов`язання з оплати послуг по теплопостачанню у розмірі 24410,64 грн за період з жовтня 2020 по грудень 2021 року, суду не надано, а отже суд визнає вимоги позивача обґрунтованими.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 794,30 грн та інфляційних втрат в сумі 2463,48 грн, нараховані 01.10.2020 року по 31.12.2021 року включно.

Відповідно до п. 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених Постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р. (які діяли за спірний період) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відтак перевіривши розрахунок наданий позивачем, суд находить його невірним з урахуванням п. 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених Постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою ст. 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою ст. 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 № 491-IV (далі - Закон № 491-IV) визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону № 491-IV).

Положеннями ст. 2 Закону № 491-IV передбачено, що як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру. Водночас вказаною статтею Закону № 491-IV законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок).

Положеннями п. 1 Порядку передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Абзацом другим п. 1-1 Порядку передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (п. 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону № 491-IV, приписи Порядку та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий п. 4 Порядку).

Умовами ст. 625 ЦК України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши надані представником позивача розрахунки 3% річних, суд дійшов висновку, що обґрунтованими до стягнення є суми 3% річних у розмірі 477,73 грн

Перевіривши надані представником позивача розрахунки інфляційних втрат у розмірі 2463,48 грн, суд дійшов висновку, що останні виконано не вірно з урахуванням Методику розрахунку інфляційних втрат та п. 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених Постановою КМ України №630 від 21 липня 2005 р.

За розрахунком суду, обґрунтованими до стягнення є суми інфляційних втрат у розмірі 2040,35 грн.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (04050, місто Київ, вулиця Білоруська, будинок 1; ідентифікаційний код 34966254) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, буд. 5; ідентифікаційний код: 40538421; р/р № НОМЕР_1 в ТВБВ № 10026/20 філія - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «ОЩАДБАНК», МФО 322669, ) 24 410 (двадцять чотири тисячі чотириста десять) грн 64 коп. - основного боргу, 477 (чотириста сімдесят сім) грн. 73 коп. - 3% річних та 2040 (дві тисячі сорок) грн. 35 коп. - інфляційних втрат та 2414 (дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн 67 коп. - судового збору.

3. В задоволенні іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 01.08.2022.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ