ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року Справа № 925/632/22

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом фермерського господарства Ромашка Плюс, м. Городище,

Черкаської області

до товариства з обмеженою відповідальністю АгроСоюзСнаб,

с. Розсохуватка, Звенигородського району, Черкаської області

про стягнення 121 124 грн. 78 коп.,

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області звернулось з позовом фермерське господарство Ромашка Плюс до товариства з обмеженою відповідальністю АгроСоюзСнаб про стягнення з відповідача 121 124 грн. 78 коп. заборгованості, а саме: 79 981 грн. 06 коп. основного боргу, 37 592 грн. 78 коп. пені та 3 550 грн. 94 коп. відсотків за прострочення грошового зобов`язання, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №29/09/2017 від 29 вересня 2017 року.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 08 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У визначені законом строки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заявив про пропуск позивачем позовної давності щодо стягнення основного боргу, річних та неустойки.

З урахуванням вищенаведеного, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Строк для подання відповіді на відзив встановлено судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Станом на 10 серпня 2022 року відповіді на відзив до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог зазначав, що на підставі договору поставки №29/09/2017 від 29 вересня 2017 року відвантажив відповідачу товар на умовах визначених договором, проте відповідач зобов`язання щодо оплати поставленого йому товару виконав лише частково, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача 79 981 грн. 06 коп. основного боргу, 37 592 грн. 78 коп. пені на підставі п. 7.2. договору та 3 550 грн. 94 коп. 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Судом встановлено, що 29 вересня 2017 року між фермерським господарством Ромашка Плюс (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю АгроСоюзСнаб (покупець) було укладено договір поставки №29/09/2017.

Продавець зобов`язався поставити та передати у власність покупця сою, а покупець прийняти товар та сплатити його вартість в порядку та на умовах передбачених договором (п. 1.1. договору).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Позивач свої зобов`язання виконав та поставив відповідачу товар на суму 147 981 грн. 06 коп., що підтверджується копією видаткової накладної № 78 від 29 вересня 2017 року.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписом уповноваженої особи та відтиском печатки товариства.

Водночас, відповідач свій обов`язок виконав лише частково, сплативши позивачу в загальному розмірі 68 000 грн. 00 коп., а саме: 07 березня 2018 року - 35 000 грн. 00 коп., 15 000 грн. 00 коп. 23 березня 2018 року, 5 000 грн. 00 коп. 23 вересня 2020 року, 5 000 грн. 00 коп. 17 листопада 2020 року, 5 000 грн. 00 коп. 29 грудня 2020 року та 3 000 грн. 00 коп. 22 лютого 2021 року, що підтверджується копіями банківських виписок.

В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача 79 981 грн. 06 коп. основного боргу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За умовами п. 3.3 договору покупець здійснює оплату окремих партій товару на підставі рахунків - фактур або видаткових накладних протягом 10 банківських днів в розмірі 80%, решта 20% оплачується протягом 1 банківського дня після підтвердження реєстрації продавцем податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних згідно чинного законодавства.

Заперечень з приводу виконання продавцем свого обов`язку щодо своєчасної реєстрації податкової накладеної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних до суду не надходило.

Отже, строк оплати товару настав 13 жовтня 2017 року.

Даний факт відповідач визнає у своєму відзиві та вказує, що оскільки право на захист у позивача виникло 14 жовтня 2017 року, то відповідно строк позовної давності сплинув 14 жовтня 2020 року, а щодо вимог про стягнення пені 13 квітня 2019 року (спеціальний строк давності за увесь період нарахування неустойки з 14 жовтня 2017 року по 13 квітня 2018 року та з урахуванням ч.6 ст.232 ГК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем всупереч ч. 1 ст. 74, ст. 76, 77 ГПК України не було доведено факту своєчасного та повного здійснення, на підставі умов договору поставки, розрахунку з позивачем за поставлений товар.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України заявлено вимоги про стягнення 3 550 грн. 94 коп. 3% річних нарахованих за період з 14 жовтня 2017 року по 12 липня 2018 року на суму боргу з урахуванням здійснених відповідачем проплат.

Судом враховано, що згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідний правовий висновок вказаний у постанові КГС ВС від 09 вересня 2021 року у справі № 916/4644/15.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки остання часткова сплата основного боргу відбулася 22 лютого 2021 року, то з урахуванням положень ст. 264 ЦК України строк позовної давності в даному випадку переривався і з 23 лютого 2021 року його перебіг розпочався заново.

Позивач звернувся до суду 04 липня 2022 року (а.с.33), тобто в межах строку позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу, а тому з відповідача підлягає стягненню 79 981 грн. 06 коп. основного боргу.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином строк звернення до суду за вимогою про стягнення 3% річних нарахованих за період з 14 жовтеня 2017 року по 12 липня 2018 року сплинув 11 липня 2021 року.

При цьому судом враховано, що часткової оплати боргу зі сплати річних відповідачем не здійснювалося.

Будь-яких пояснень від позивача з цього приводу до суду не надходило.

Отже, суд відмовляє в позові в частині вимог про стягнення 3 550 грн. 94 коп. 3% річних, з підстав пропуску позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 7.2. договору у разі несвоєчасної оплати за товар покупець оплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми не сплаченого товару за кожен день прострочення.

Так, з урахуванням вищенаведених умов договору позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 37 592 грн. 78 коп. коп. пені нарахованої за період з 14 жовтня 2017 року по 13 жовтня 2018 року.

Позивачем при нарахуванні пені порушено вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України, згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі №910/6379/14.

Приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього строку, але такий строк, з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений. При цьому, перебіг вказаного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.

Зазначене стосується і строку позовної давності, який за своєю суттю є строком, згідно положень статті 256 ЦК України, і також може бути збільшений за домовленістю сторін, але обов`язково повинен мати конкретно визначений період, зважаючи на положення статей 251, 252 ЦК України.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі №902/959/19, від 07 червня 2019 року у справі №910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі №902/669/18, від 12 червня 2018 року у справі №910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі №903/962/17.

При цьому судом враховано правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року зі справи №925/1386/19.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що п. 7.2. договору не містить умови нарахування пені понад строки, що встановлені ч. 6 ст. 232 ГК України.

Крім того, як вже зазначалося вище, відповідачем було заявлено про пропуск позивачем спеціальної позовної давності, яка до вимог про стягнення неустойки становить один рік.

Шестимісячний строк нарахування пені закінчився 13 квітня 2018 року (початок перебігу з 14 жовтня 2017 року).

Тобто, нарахування позивачем неустойки за період з 14 квітня 2018 року по 13 жовтня 2018 року, з урахуванням положень ч .6 ст.232 ГК України є безпідставним.

Спеціальний строк позовної давності на момент звернення до суду за вимогами про стягнення неустойки нарахованої за період з 14 жовтня 2017 року по 13 квітня 2018 року сплинув.

Оскільки строк позовної давності щодо стягнення неустойки в розмірі 23 059 грн. 37 коп. за період з 14 жовтня 2017 року по 13 квітня 2018 року сплив, та враховуючи заяву відповідача, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в цій частині відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю АгроСоюзСнаб, вул. Козацька, 49, с. Розсохуватка, Звенигородського району, Черкаської області, ідентифікаційний код 36772067 на користь фермерського господарства Ромашка Плюс, вул. Петровського, 106, м. Городище, Черкаської області, ідентифікаційний код 34323576 79 981 грн. 06 коп. основного боргу та 1 638 грн. 20 коп. судового збору.

3. В решті вимог в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 10 серпня 2022 року.

Суддя А.В.Васянович