ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

09 серпня 2022 року Справа № 902/105/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

представники учасників справи не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоділляКомунКомплект» на рішення господарського суду Вінницької області від 26.04.2022, повний текст якого складено 05.05.2022, у справі №902/105/22 (суддя Міліціанов Р.В.)

за позовом Вінницької міської ради м.Вінниця

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоділляКомунКомплект»

м.Вінниця

про стягнення 1 337 658 грн 81 коп. безпідставно збережених коштів,-

В лютому 2022 року до господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява (№ 01/00/011/6910 від 03.02.2022) Вінницької міської ради до Товариства з обмеженою відпо-відальністю «ПоділляКомунКомплект» (надалі в тексті - Товариство) про стягнення 1337658,81 грн безпідставно збережених коштів за користування комунальною земельною ділянкою загальною площею 0,5940 га, кадастровий номер :01:011:0141, що розташована за адресою м.Вінниця, вул.Гонти, 24-В.(арк.справи 1-4).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 26.04.2022 у справі №902/105/22 позов задоволено. Присуджено до стягнення з Товариства на користь Вінницької міської ради 1337658 грн 81 коп. безпідставно збережених коштів

Суд вмотивував рішення тим, що Відповідач у даній справі не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, а тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього, як земле-користувача, є орендна плата (ст.14.1.72 Податкового кодексу України). Суд визнав доведеними обставини, за яких будучи фактичним користувачем земельної ділянки, без достатньої правової підстави Товариство за рахунок власника цієї ділянки зберегло у себе кошти, які мало заплатити за користування нею, а тому, відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України, зобов`язане повернути ці кошти власнику земельної ділянки.(арк.справи 60-68).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи скаргу Відповідач зазначає, що рішення господарського суду першої інстанції є безпідставним та необґрунтованим. Окрім цього, апелянт вважає, що господарським судом Вінницької області допущено порушення норм процесуального права, зокрема справу розглянуто за відсутності Відповідача, якого не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, а відтак скаржника було позбавлено повноцінної можливості надати свої заперечення та відповідні докази.

Також на переконання скаржника необґрунтованими є як сам факт стягнення коштів в якості безпідставно збережених, так і розмір стягнення, оскільки новий договір оренди земельної ділянки сторонами не був укладений через тривалу процедуру узгодження його умов, в тому числі щодо розміру орендної ставки, яку Позивач встановив у розмірі 12%.

На думку апелянта, судом не враховано вимоги ч.4 ст.120 ЗК України, адже після придбання будівель і споруд, Товариством було викуплено спірну земельну ділянку.

Апелянт повідомляє, що кошти за користування комунальною земельною ділянкою сплачу-вались до бюджету ТзОВ «Вінницяпостач» - попереднім користувачем та власником будівель розташованих на земельній ділянці. Відповідач зазначає, що компенсував останньому вказані кошти, на підтвердження чого до суду разом з апеляційною скаргою подає Акт звіряння розра-хунків №30457 від 25.05.2022 (арк.справи 87) і тому вважає, що для нього, як для нового власника будівель та споруд (Відповідача) та для орендодавця (Позивача) лишався чинним існуючий Договір оренди земельної ділянки з умовами, узгодженими попередніми його сторонами. Тому зміни до існуючого договору оренди чи його новий текст мали б здійснюватись за взаємною згодою сторін за відповідною процедурою, а не способом, обраним Позивачем.

Не погоджуючись з розрахунком суми, апелянт заперечує належнисть та допустимість як доказів Акту про визначення розміру збитків через його односторонність внаслідок недоведення до відома Відповідача та неузгодження з ним, а також рішення Вінницької міської ради №1696 від 29.03.2019, яке носить виключно процедурний, дозвільний характер, оскільки спірна земельна ділянка мала б передаватися Товариству виключно за Актом прийому-передачі і виключно на підставі договору оренди.(арк.справи 75-79).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №902/105/22 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою вдповідальністю «ПоділляКомунКомптект». Розгляд справи призначено на 09.08. 2022 о 12:00 год. (арк.справи 101).

28 червня 2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Позивача із запереченнями доводів і вимог апеляційної скарги та проханням залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін ( арк.справи 105-106).

В судове засідання 09.08.2022 учасники справи не з`явилися, явки своїх представників не забезпечили, хоч про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Підтвердженням отримання сторонами даного спору ухвали про відкриття апеляційного провадження від 20.06.2022 є наявні в матеріалах справи поштові повідомлення з відміткою про вручення (арк. справи 103-104).

Водночас, ухвалою суду від 28.06.2022, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України явка сторін обов`язковою не визнавалась.

З огляду на таке, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників сторін, за доказами, наявними в матеріалах справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесу-ального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Вінницької міської ради №1696 від 29.03.2019 передано Товариству з обмеженою відповідаль-ністю «ПоділляКомун-Комплект» в оренду земельну ділянку площею 0,5940 га по вул.Гонти, 24-В для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості терміном на 10 років та встано-вити ставку орендної плати на рівні 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (арк.справи 6-7).

Підготовлений Вінницькою міською радою на підставі вищевказаного рішення проект договору оренди земельної ділянки Відповідачем підписано не було, що не заперечують обидві сторони.

Крім цього, матеріалами справи стверджено, що Департаментом самоврядного контролю міської ради було проведено обстеження земель територіальної громади, розташованих за адресою: м.Вінниця, вул.Гонти, 24-В (земельна ділянка з кадастровим номером :01:011: 0141). За результатами перевірки складено акт №186/0-03-3 від 23.08.2019, яким зафіксовано використання Товариством земельної ділянки комунальної власності загальною площею 0,5940 га (кадастровий номер :01:011:0141) по вул.Гонти, 24-В. Встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які на праві приватної власності належать Товариству. Останнє використовує зазначене майно для розміщення власної бази та частину приміщень надало в оренду Товариству з обмежено відповідальністю «Мізол» для розміщення складу.(арк.справи 11-13).

Матеріали справи не містять договору оренди зазначеної земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що Актом про визначення розміру збитків від 16.12.2020, затвердженим рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2853 від 23.12.2020 та рішенням №1504 від 17.06.2021 - розмір збитків, завданих Позивачеві за період з 29.03.2019 по 16.12.2020 становить 1337658,81 грн.(арк.справи 16, 17, 20, 21).

Крім цього, матеріали справи містять повідомлення про виклик Відповідача на засідання Комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам №01-00-010-74554 від 08.12.2020 та повідомлення №37-00-010-44756 від 30.06.2021, де директору Товариства пропонувалось у 30-ти денний термін розглянути його разом з актом про визначення розміру збитків власнику землі від 16.12.2020, а про результати розгляду повідомити письмово Вінницьку міську раду.(арк.справи 15, 18).

Листа або інших доказів такого повідомлення Товариством Вінницької міської ради матеріали справи не містять.

Вважаючи, що безпідставно зберегаючи кошти, які належало сплатити за користування комунальною земельною ділянкою, - Товариство порушує майнові права територіальної громади, Вінницька міська рада звернулась з позовом про стягнення з Товариства 1337658,81 грн.

Як зазначалось вище, господарський суд Вінницької області рішенням від 21.10.2021 позов задоволено повністю (арк.справи 60-68).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Відповідача безпідставна і не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Предметом спору в цій справі є кошти за користування земельною ділянкою територіальної громади.

За приписами ст.377 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК України) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього земле-власника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багато-квартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом привати-зації).

Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України (надалі в тексті - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділян-кою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Виходячи зі змісту зазначених статей, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Матеріали справи не містять доказів переходу до Відповідача з підстав ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України права власності чи права користування на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі.

Таким чином, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Судом першої інстанції правильно встановлено та не заперечується сторонами, що Відповідач є власником комплексу нежитлових будівель загальною площею 1075,1 кв.м. за адресою м.Вінниця, вул.Гонти, 24-В і такі відомості містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Матеріали справи свідчать, що спірна земельна ділянка використовується Відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки договір оренди не укладено, що є порушенням вимог статтей 125, 126 ЗК України та ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Відсутність в матеріалах справи доказів належного оформлення Відповідачем права користування земельною ділянкою та державної реєстрації такого права, підтверджує правиль-ність висновку суду першої інстанції, що Відповідач користується вказаною земельною ділянкою без правоустановлюючих документів на неї.

Крім цього, стосовно доводів Скаржника щодо незгоди з розрахунком суми, яка підлягає до стягнення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Використання землі в Україні, згідно ст.206 ЗК України, є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України (надалі в тексті - ПК України) визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 ПК України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 ПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем під час її розгляду, Товариство у період з 29.03.2019 по 16.12.2020 не сплачувало платежів за користування земельною ділянкою у встановленому законом розмірі.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що не сплачуючи плати за користу-вання земельною ділянкою за відсутності договору оренди - Відповідач фактично збільшив свої доходи, а Позивач втратив належні йому кошти.

Стаття 1212 ЦК України досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Втім, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 у справі №913/169/18.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції Товариством не надано доказів проведення розрахунків протягом визначеного у позові періоду користування земельною ділянкою, а також не надано альтернативного розрахунку вартості безпідставно збережених коштів з метою спростування підстав позову.

Твердження скаржника про сплату до бюджету коштів за користування комунальною земельною ділянкою ТзОВ «Вінницяпостач» - попереднім користувачем та власником розташова-них на ній будівель та про компенсацію останньому цих платежів Товариством, на підтверд-ження чого подано акт звіряння розрахунків №30457 від 25.05.2022 (арк.справи 87) - суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтоване, вважаючи акт неналежним доказом, складеним зацікавленою стороною в односторонньому порядку та не ствердженим належними доказами.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність заявленого Позивачем позову.

Скаржник стверджує, що спір розглянуто судом за відсутності Відповідача, якого не повідомлено належним чином про дату, час і місце засідання суду, а відтак - позбавлено повно-цінної можливості надати свої заперечення та відповідні докази. Крім цього, апелянт зазначає, що кореспонденція надсилалась судом за адресою: 23222, вул.Колгоспна, 1, с.Якушинці Вінницького району Вінницької області, яка не є адресою Відповідача. Натомість, з посиланням на Витяг з ЄДР станом на 12.10.2021 апелянт повідомляє, що актуальним і на дату звернення Позивача до суду, і на період розгляду справи, і на даний час є місцезнаходження Товариства: 21032, Вінницька обл., Вінницький р-н, м.Вінниця, вул.Київська, буд.78.

Відхиляючи вказне твердження скаржника, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судові рішення, відповідно до ч.10 ст.242 ГПК України, вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Місцезнаходження за адресою: вул.Колгоспна, 1, с.Якушинці, Вінницький район, Вінницька область, 23222 Товариство повідомило Вінницькій міській раді. За вказаною адресою впродовж 2019-2022 років здійснювалось листування Позивача з Відповідачем, що стверджується матеріалами справи, зокрема рішенням Вінницької міської ради №1696 від 29.03.2019, актами перевірок тощо. Таку адресу Позивач зазначив і в позовній заяві.

Як було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи містять як поштове повідомлення з відміткою про отримання Відповідачем ухвали від 14.02.2022 саме за адресою: вул.Колгоспна, 1, с.Якушинці, Вінницький район, Вінницька область, 23222, так і поштові повідомлення про повернення ухвал від 12.03.2022 та від 08.04.2022, які надсилались Товариству на ту саму адресу, з довідкою відділення підприємства зв`язку: «адресат відсутній за вказаною адресою».(арк.справи 35, 41-44, 50-51).

Колегія суддів звертає увагу, що в зазначених ухвалах для надіслання процесуального рішення судом першої інстанції також вказувалась електронна адреса Товариства, а саме: . Така сама електронна адреса вказана скаржником в апеляційній скарзі (арк. справи 75-79), що свідчить про її використання Відповідачем.

Визначальною обставиною у даному випадку є отримання Відповідачем ухвали від 14.02. 2022 за адресою, відомою Позивачу. Тож необхідності з`ясовувати місцезнаходження Відпові-дача згідно Реєстру у суду не було. Про зміну місця реєстрації Відповідач Міську раду не повідомив. Відтак, суд першої інстанції зробив усі дії для повідомлення Відповідача про час та місце розгляду справи, тому у подальшому неотриманні Відповідачем інших ухвал суду, колегія суддів вбачає свідоме затягування розгляду даної справи та зловживання стороною наданими йому законом процесуальними правами.

Крім того, судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»), а отже скаржник міг самостійно з ними ознайомитися.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд апеляційної інстанції вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, були створені всі належні умови для надання сторонами доказів та заперечень, а також здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.

Апелянт стверджує про відсутність в позовній заяві вимоги про стягнення збитків, натомість вбачає вимогу про стягнення безпідставно збережених коштів, а також вважає, що земельна ділянка мала би передаватися йому виключно за Актом прийому-передачі і виключно на підставі договору оренди. Такі твердження Відповідача є хибними і відхиляються судом з огляду на таке.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19).

При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфі-кацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц (провадження №61-18064св18).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні право-відносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тому, незалежно від кваліфікації позивачем суми неотриманого доходу як упущеної вигоди, суд уповноважений самостійно надати правову оцінку спірним правовідносинам та застосувати норми матеріального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 1337658 грн 81 коп.

Розглянуто всі доводи та вимоги апеляційної скарги, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправомірність висновків суду першої інстанції щодо характеру правовідносин сторін, змісту зобов`язань Відпо-відача, рівно як і твердження про невмотивованість висновку щодо обґрунтованості заявленого позову, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визна-ються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоділляКомунКомплект» на рішення господарського суду Вінницької області від 26.04.2022 у справі №902/105/22 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верхов-ного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

3. Матеріали справи №902/105/22 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Філіпова Т.Л.