УХВАЛА

20 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 903/823/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Сухового В. Г.,

секретар судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Фермерського господарства «Грін Філд» - не з`явився,

Павлівської сільської ради - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу (із урахуванням нової редакції касаційної скарги) Фермерського господарства «Грін Філд»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2022 (у складі колегії суддів: Олексюк Г. Є. (головуючий), Гудак А. В., Маціщук А. В.)

та рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021 (суддя Гарбар І. О.)

у справі № 903/823/21

за позовом Фермерського господарства «Грін Філд»

до Павлівської сільської ради

про визнання недійсним і скасування рішення, визнання договору укладеним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Фермерське господарство «Грін Філд» (далі - ФГ «Грін Філд») звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Павлівської сільської ради про визнання недійсним та скасування рішення Павлівської сільської ради від 18.08.2021 № 9/135 «Про відмову ОСОБА_1 в укладенні договору оренди на новий строк» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :08:000:0037 та визнання укладеним договору оренди землі в редакції, запропонованій позивачем.

Позовні вимоги з посиланням на частини 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (далі- Закон № 161-XIV) обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення Павлівської сільської ради порушує переважне право позивача на укладення договору оренди землі на новий строк та право на користування земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 30.11.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2022, у задоволенні позову відмовлено.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, погодився з його висновками про відсутність правових підстав для визнання недійсним та скасування рішення Павлівської сільської ради від 18.08.2021 № 9/135 «Про відмову ОСОБА_1 в укладенні договору оренди на новий строк» та визнання укладеним договору оренди землі, в редакції, запропонованій позивачем.

Не погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у травні 2022 року ФГ «Грін Філд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2022, рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2022 відкрито касаційне провадження у справі № 903/823/21 за касаційною скаргою ФГ «Грін Філд» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2022 та рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.07.2022.

Павлівська сільська рада не скористалася своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

19.07.2022 ФГ «Грін Філд» подано до Верховного Суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника.

Павлівська сільська рада в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасників справи визначено у статті 202 ГПК України.

Так, за змістом частини 1 пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення обом учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, заяву ФГ «Грін Філд» про розгляд справи у відсутності його представника, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», також те, що Павлівська сільська рада не зверталась до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників зазначених учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 19.10.2011 між Іваничівською районною державною адміністрацією (правонаступником якої в земельних правовідносинах є Павлівська сільська рада) та ОСОБА_1 , було укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар отримав в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 23,4515 га, у тому числі ріллі 23,4515 га, яка розташована на території Милятинської сільської ради.

Відповідно до пункту 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 253 219,92 грн.

За умовами пункту 8 договір укладено строком на 10 років (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням періоду ротації культур).

Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктом 9 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 9 802,73 грн в рік, з розрахунку 418,00 грн за 1 га, що становить 3,87 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Земельна ділянка передається в оренду для створення та ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки сільськогосподарського призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Умови збереження стану об`єкта оренди відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України (пункти 14-16 Договору).

Пунктом 31 Договору передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Згідно з пунктом 38 договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір зареєстровано в управлінні Держкомзему у Іваничівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.10.2011 за № 00219.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців 20.10.2011 було зареєстровано ФГ «Грін Філд», засновником якого є ОСОБА_1

16.07.2021 позивачем направлено Павлівській сільській раді лист-повідомлення від 14.07.2021 щодо його наміру скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди землі 19.10.2021.

Рішенням Павлівської сільської ради від 18.08.2021 № 9/135 «Про відмову ОСОБА_1 в укладенні договору оренди землі на новий строк» відмовлено ОСОБА_1 в укладанні на новий строк договору оренди землі, укладеного 19.10.2011, строком на 10 років між Іваничівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 , щодо оренди земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :08:000:0037, площею 23,4515 га (рілля) для створення та ведення фермерського господарства, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код КВЦПЗ - 01.01), розташовану за межами населених пунктів колишньої Милятинської сільської ради.

26.08.2021 Павлівською сільською радою направлено позивачу лист № 800/02.1-05/2-21, в якому повідомлено про прийняття 18.08.2021 рішення № 9/135 «Про відмову ОСОБА_1 в укладенні договору оренди на новий строк».

Предметом розгляду у справі, що розглядається, є вимоги про визнати недійсним та скасування рішення Павлівської сільської ради від 18.08.2021 № 9/135 та визнання укладеним договору оренди землі, в редакції, запропонованій позивачем.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 30.11.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2022, відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв`язку із відсутністю правових підстав для їх задоволення.

У поданій касаційній скарзі ФГ «Грін Філд» послалося на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи положень Закону № 161-ХІV, наголошуючи, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не враховано висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц, від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц та № 159/5756/18, у постанові Верховного Суду від 24.12.2021 у справі № 235/3048/18 при вирішенні спору у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.

Проаналізувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц, від 22.09.2020 у справах № 313/350/16-ц, № 159/5756/18, та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.12.2021 у справі № 235/3048/18, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у справі № 903/823/21, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними, виходячи з наступного.

Так, у справі № 594/376/17-ц, на яку скаржник посилався у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог орендаря про визнання договору оренди землі поновленим на підставі частин 1-5 статті 33 Закону № 161-ХІV та визнання договору оренди землі, укладеного з іншим орендарем, недійсним, виходячи із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відправлення орендодавцю відповідних листів-повідомлень з проєктом додаткової угоди, тобто позивач не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі (постанова від 10.04.2018).

У справі № 159/5756/18, Велика Палата Верховного Суду, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій за позовом орендаря про визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди земельної ділянки, пред`явленого на підставі частин 1-5 статті 33 Закону № 161-ХІV, у задоволенні позову відмовив, встановивши , що позивач не дотримався вимог частини 3 статті 33 цього Закону та не надав до листа-повідомлення про поновлення договору оренди, направленого орендодавцю, проєкт додаткової угоди (постанова від 22.09.2020).

У справі № 313/315/16-ц, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог орендаря щодо визнання недійсним рішення про відмову в поновленні договору оренди землі та визнання договору оренди поновленим, пред`явленого не на підставі частин 1-5 статті 33 Закону № 161-ХІV, а на підставі частини 6 цієї статті (постанова 22.09.2020).

У справі № 235/3048/18, на яку також послався скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог орендаря про визнання недійсним договору оренди землі та укладеною додаткової угоди до договору оренди землі, пред`явлених на підставі частин 1-5 статті 33 Закону № 161-ХІV, встановивши факт припинення переважного права позивача на поновлення договору оренди землі у зв`язку з недосягненням домовленості щодо змінених умов договору (постанова від 24.12.2021).

Натомість у справі № 903/823/21, що розглядається, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення про відмову в укладенні договору оренди землі на новий строк та визнання договору оренди укладеним, пред`явлених на підставі частин 1-5 статті 33 Закону № 161-ХІV, та виходив із того, що відповідачем дотримано передбачену частинами 1-5 статті 33 Закону № 161-ХІV процедуру і строки розгляду звернення орандаря про укладення договору оренди землі на новий строк, оскільки Павлівською сільською радою було розглянуто зазначене звернення та прийнято рішення (18.08.2021) у місячний строк, про що до закінчення строку договору було повідомлено орендаря (26.08.2021).

Аналіз висновків, зроблених у оскаржуваних судових рішеннях у справі № 903/823/21, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Великої Палати Верховного Суду та постанові Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням різного матеріально-правового регулювання спірних правовідносин та різних фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства «Грін Філд» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2022 та рішення Господарського суду Волинської області від 30.11.2021 у справі № 903/823/21.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І. С. Берднік

Судді: В. А. Зуєв

В. Г. Суховий