РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.08.2022Справа № 910/2739/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В.", м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс", м. Київ

про стягнення 256 848,25 грн,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" про стягнення основного боргу в сумі 235 416,93 грн, штрафних санкцій в розмірі 15027, 98 грн та інфляційних втрат в сумі 6403,34 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №31-8 від 31.08.2021 продукції в частині своєчасності оплати поставленого товару.

Ухвалою суду від 23.02.2022 відкрито провадження в справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що видаткова накладна, яка надана позивачем на підтвердження обставин поставки товару, підписана не директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс".

Позивачем у відповіді на відзив проти правової позиції відповідача надано заперечення, зокрема, вказано, що більш вірогідних доказів на спростовування доказів, які надані Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В.", Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" не надано. Більш того, позивачем вказано на реєстрації податкових накладних за наслідками здійснення господарської операції з поставки товару на загальну суму 435 416,93 грн.

З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" (покупець) було укладено договір поставки №31-8, за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця товари в асортименті, кількості та по цінах, що зазначені в рахунках-фактурах та/або в специфікаціях, які є невід`ємними частинами даного договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах цього договору.

У п.3.2 договору №31-8 від 31.08.2021 вказано, що загальна вартість договору 435 416,93 грн, в тому числі, податок на додану вартість 20% - 72 569,49 грн зазначена в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

За умовами п.3.4 договору №31-8 від 31.08.2021 покупець оплачує вартість товару у наступному порядку: аванс в розмірі 70% від загальної вартості договору покупець перераховує на рахунок постачальника, зазначений в розділі 13 даного договору, протягом 3-х банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури, якщо інше не вказано в специфікації. Остаточний розрахунок в розмірі 30% від загальної вартості товару після поставки товару, що здійснюється протягом 3-х банківських днів з моменту отримання товару (підписання видаткової накладної).

Згідно п.4.5 договору №31-8 від 31.08.2021 моментом переходу власності на товари і перенесення ризиків, пов`язаних з їхньою втратою чи пошкодженням, вважається дата підписання сторонами видаткової накладної на товар.

У випадку порушення вказаного у п.3.4 цього договору терміну оплати покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день затримки (п.6.3 договору).

У п.11.1 укладеного між сторонами правочину вказано, що цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2021, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами усіх зобов`язань до договору.

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №31-8 від 31.08.2021 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №31-8 від 31.08.2021 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з поставки товару.

У специфікації №1 від 31.08.2021 контрагентами було погоджено асортимент, кількість та загальну вартість товару, що поставляється за договором №31-8 від 31.08.2021.

31.08.2021 постачальником було виставлено рахунок №КВ-1281 від 31.08.2021 на оплату товару за договором №31-8 від 31.08.2021 на суму 435 416,93 грн.

Згідно змісту банківської виписки з рахунку Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." відповідачем 03.09.2021 було перераховано на рахунок позивача грошові кошти в сумі 200 000 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" прийнято товар на загальну суму 435 416,93 грн, на підтвердження чого надано до матеріалів справи видаткову накладну №КВ-1606 від 05.10.2021 на суму 435 416,93 грн.

Проте, у позовній заяві та відповіді на відзив позивачем наголошено, що відповідачем в повному обсязі розрахунку за поставлений товар проведено не було, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." на суму 235 416,93 грн, що стало підставою для нарахування інфляційних втрат, неустойки і звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідачем наголошено, що видаткова накладна, яка надана позивачем на підтвердження обставин поставки товару, підписана не директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс", а отже, не може бути прийнята в якості належного доказу по справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.ч.1, 2 ст.692 Цивільного кодексу України).

У п.3.2 договору №31-8 від 31.08.2021 вказано, що загальна вартість договору 435 416,93 грн, в тому числі, податок на додану вартість 20% - 72 569,49 грн зазначена в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

За умовами п.3.4 договору №31-8 від 31.08.2021 покупець оплачує вартість товару у наступному порядку: аванс в розмірі 70% від загальної вартості договору покупець перераховує на рахунок постачальника, зазначений в розділі 13 даного договору, протягом 3-х банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури, якщо інше не вказано в специфікації. Остаточний розрахунок в розмірі 30% від загальної вартості товару після поставки товару, що здійснюється протягом 3-х банківських днів з моменту отримання товару (підписання видаткової накладної).

Згідно п.4.5 договору №31-8 від 31.08.2021 моментом переходу власності на товари і перенесення ризиків, пов`язаних з їхньою втратою чи пошкодженням, вважається дата підписання сторонами видаткової накладної на товар.

Як вказувалось вище, зі змісту позовної заяви вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" прийнято товар на загальну суму 435 416,93 грн, на підтвердження чого надано до матеріалів справи видаткову накладну №КВ-1606 від 05.10.2021 на суму 435 416,93 грн.

Наразі, суд критично ставиться до заперечень відповідача щодо доказового обґрунтування позивачем обставин поставки відповідачу товару за вказаною вище видатковою накладною. При цьому, суд зазначає таке.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наразі, суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом вказувалось, що на підтвердження обставин поставки товару відповідачу позивачем представлено суду видаткову накладну №КВ-1606 від 05.10.2021 на суму 435 416,93 грн.

Тоді як відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову, а саме тверджень про непідписання директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" жодних доказів надано суду не було.

Суд звертає увагу відповідача на те, що згідно ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України засобами доказування є: письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків.

Однак, всупереч принципу змагальності учасників судового процесу та обов`язку доказування своїх заперечень, відповідачем жоден з означених вище засобів доказування використано не було, доказів, які було надано позивачем на підтвердження обставин, що стали підставою позову, більш вірогідними доказами не спростовано.

Отже, з огляду на викладене вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати видаткову накладну №КВ-1606 від 05.10.2021 на суму 435 416,93 грн такою, що не підписана з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" уповноваженою особою - директором товариства, з огляду на позбавлення належного доказового обґрунтування відповідних заперечень відповідача.

До того ж, судом враховано, що за приписами ч.1 ст.200 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно ч.7 ст. 201 Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як свідчать матеріли справи, за наслідками здійснення господарської операції з поставки товару за договором №31-8 від 31.08.2021 позивачем було складено та зареєстровано податкові накладні №7 від 03.09.2021 та №11 від 05.10.2021, що були зареєстровані Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, виходячи з вище викладеного у сукупності, керуючись нормами чинного законодавства та умовами укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" виник обов`язок з оплати поставленого за видатковою накладною №КВ-1606 від 05.10.2021 товару на суму 435 416,93 грн, строк виконання якого настав.

Проте, як було встановлено вище, згідно змісту банківської виписки з рахунку Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." відповідачем 03.09.2021 було перераховано на рахунок позивача грошові кошти в сумі 200 000 грн. Відповідачем обставини сплати на рахунок позивача авансу за товар не заперечувались.

Отже, з огляду на часткову оплату покупцем товару, який було поставлено постачальником, у Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" утворилась заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." на суму 235 416,93 грн, доказів погашення якої матеріали справи не містять.

За таких обставин, з огляду на вищевказане у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" в частині стягнення основного боргу в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позивача про стягнення штрафних санкцій в розмірі 15027, 98 грн та інфляційних втрат в сумі 6403,34 грн. При цьому, суд виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У випадку порушення вказаного у п.3.4 цього договору терміну оплати покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день затримки (п.6.3 договору).

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування на суму боргу 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

З огляду на порушення відповідачем строків оплати товару за договором, позивачем за період з 09.10.2021 по 15.02.2022 було нараховано та заявлено до стягнення неустойку в сумі 15027,98 грн та інфляційні втрати в розмірі 6403,34 грн (листопад 2021 - січень 2022).

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як такі, що не спростовують висновків суду щодо наявності достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" про стягнення основного боргу в сумі 235 416,93 грн, штрафних санкцій в розмірі 15027, 98 грн та інфляційних втрат в сумі 6403,34 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Сфера Люкс" (04112, місто Київ, вул.Руданського Степана, будинок 4-6 (літера А), групи приміщень № 390, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс-В." (04053, місто Київ, вул.Кудрявська, будинок 16, ) основний борг в сумі 235 416 (двісті тридцять п`ять тисяч чотириста шістнадцять) грн 93 коп., штрафні санкції в розмірі 15027 (п`ятнадцять тисяч двадцять сім) грн 98 коп., інфляційні втрати в розмірі 6043 (шість тисяч сорок три) грн 34 грн та судовий збір в сумі 3582 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві) грн 72 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено 11.08.2022.

Суддя В.В. Князьков