ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. Справа№ 910/11769/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

секретар Рибчич А.В.

за участю

представників: позивача - не з`явились

відповідача - Фесенко О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл"

на рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2021 р. (повне рішення складено 29.11.2021 р.)

у справі № 910/11769/21 (суддя - Баранов Д.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова"

про стягнення 196578,67 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл"

про стягнення 204881,41 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Міроіл" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" про стягнення заборгованості за договором поставки товару № 32/24ТД від 10.04.2020 р. в розмірі 196578,67 грн, з яких: 174872,91 грн основного боргу, 10504,97 грн пені, 8832,79 грн інфляційних втрат та 2368,00 грн 3 % річних.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору не здійснив повну оплату за поставлений ним товар, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість.

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" звернулось до Господарського суду м. Києва із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 204881,41 грн за порушення строків поставки товару за договором № 32/24 ТД від 10.04.2020 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Міроіл" було здійснено поставку товару за рахунком № 860 від 13.10.2020 р., з пропуском строку, передбаченого умовами укладеного договору, що є підставою для застосування до останнього п. 5.3 та п. 5.4 договору та стягнення пені та штрафу.

Рішенням Господарського суду м. Києва 17.11.2021 р. у справі № 910/11769/21 (з урахуванням ухвали Господарського суду м. Києва від 08.12.2021 р. про виправлення описки) первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" основний борг у розмірі 174872,91 грн, пеню у розмірі 7223,06 грн, інфляційні втрати у розмірі 8826,31 грн, 3 % річних у розмірі 2335,64 грн; в іншій частині первісного позову відмовлено. Зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Міроіл" подало апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення зустрічного позову та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач за зустрічним позовом посилається на те, що саме неправомірні дії Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" сприяли порушенню Товариством з обмеженою відповідальністю "Міроіл" строків поставки товару, в той час як затримка поставки товару була притримана у відповідності до ст. 594 ЦК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2021 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" у справі № 910/11769/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя), Пашкіна С.А., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2021 р. апеляційну скаргу у справі № 910/11769/21 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги не більше десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

До суду 18.01.2022 р. від скаржника надійшов супровідний лист на виконання вимог ухвали суду від 28.12.2021 р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 910/11769/21 та призначено її до розгляду на 22.02.2022 р.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1177/22 від 21.02.2022 р. у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. на лікарняному призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/11769/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 р. апеляційну скаргу у справі № 910/11769/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2022 р. справу № 910/11769/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2021 р. прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2022 р. розгляд справи відкладено до 22.03.2022 р.

22.03.2022 р. розгляд справи № 910/11769/21 не відбувся у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 р. на підставі Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р., з урахуванням наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 р. "Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2022 р. розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" призначено на 05.07.2022 р.

У судовому засіданні 05.07.2022 р. представник відповідача за первісним позовом надав усні пояснення по суті апеляційної скарги, представник позивача за первісним позовом не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час і місце наступного розгляду скарги.

Доказів поважності відсутності вказаного представника суду не надано.

Також у матеріалах справи відсутні докази про те, що представник позивача за первісним позовом був позбавлений можливості через будь-які перешкоди бути присутнім у судовому засіданні.

При цьому позивач за первісним позовом не наполягав на обов`язковій участі його представника у судовому засіданні, відповідного клопотання від нього не було подано апеляційному суду.

Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання представника позивача за первісним позовом не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення призведе до безпідставного затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об`єктивного розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

10.04.2020 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Міроіл" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" (далі - покупець) було укладено договір поставки товару № 32/24 ТД (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити товар належної якості, код за ДК 021:2015 - мастильні засоби - 09210000-4 (лот № 1 - оливи моторні, гідравлічні та індустріальні (далі - товар), а покупець прийняти цей товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.2 договору перелік, кількість та вартість товару, визначена у специфікації, що викладена у додатку № 1 до цього договору, який є невід`ємною його частиною.

За п. 2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах терміну DDP правил тлумачення міжнародних торгівельних термінів ІНКОТЕРМС 2010 до місця призначення: 14014, м. Чернігів, вул. Ушинського, 23.

Як передбачено п. 2.2 договору, товар може постачатися партіями, обсяг та вартість яких, зазначається у відповідній специфікації.

У відповідності до п. 2.3 договору постачальник здійснює поставку товару (партії товару) протягом 20 календарних днів від дати отримання попередньої оплати, визначеної п. 3.2 договору.

Оплата товару (партії товару), визначеного у специфікаціях за договором, здійснюється покупцем на підставі виставленого постачальником рахунку на оплату рахунку (п. 3.2 договору).

В якості попередньої оплати покупець перераховує постачальнику 30% від вартості товару (партії товару), протягом 20 банківських днів з моменту отримання рахунку (п. 3.2.1 договору).

Остаточний розрахунок здійснюється протягом 30 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної (п. 3.2.2 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору загальна ціна договору складає - 680000,00 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 113333,33 грн.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами, скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2020 року, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань (п. 7.1 договору).

Специфікацією від 10.04.2020 р. до договору сторонами погоджено перелік, кількість та вартість товару на загальну суму 680000,00 грн (разом з ПДВ).

03.12.2020 р. між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору, за умовами якої сторони погодили змінити п. 3.1 договору, та вказали, що загальна ціна договору становить 673952,00 грн (разом з ПДВ), а також змінили специфікацію № 1 до договору поставки, якою закріплено перелік, кількість та вартість товару на загальну суму 673952,00 грн.

На виконання умов укладеного договору та специфікації позивачем за первісним позовом було здійснено поставку товару на загальну суму 468372,00 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 755 від 07.10.2020 р. на суму 3244,76 грн, № 756 від 07.10.2020 р. на суму 388,80 грн, № 1215 від 03.12.2020 р. на суму 214920,00 грн, № 14 від 25.01.2021 р. на суму 82397,32 грн та № 78 від 29.03.2021 р. на суму 167421,12 грн.

Відповідачем за первісним позовом було оплачено поставлений товар частково, а саме, в розмірі 293499,09 грн та з простроченням, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість що становить 174872,91 грн.

09.04.2021 р. позивач за первісним позовом направив на адресу відповідача за первісним позовом претензію з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 218553,56 грн з нагадуванням, що термін оплати суми 174872,91 грн настає 13.05.2021 р.

У відповідь, відповідач за зустрічним позовом вказав, що сума заборгованості в розмірі 218553,56 грн сплачена ним 14.04.2021 р., а сума за поставлений товар в розмірі 174872,91 грн буде сплачена відповідно до умов укладеного договору.

Однак, станом на дату подання даного позову відповідачем вказана сума заборгованості не сплачена.

Відповідач за зустрічним позовом вказує, що 25.01.2021 р. постачальником було здійснено часткову поставку товарів, на підставі рахунку № 860 від 13.10.2020 р. на суму 82397,32 грн, що підтверджується видатковою накладною № 14 від 25.01.2021 р., яке в свою чергу відбулося з порушенням строку поставки, встановленого п. 2.3 договору.

У зв`язку з відсутністю поставки в повному обсязі, відповідачем було направлено позивачу претензію від 12.03.2021 р. за вих. № 400 щодо невиконання ним умов договору, яку позивачем було отримано 19.03.2021 р.

29.03.2021 р. постачальником здійснено поставку залишку товару на суму 167421,12 грн, що підтверджується видатковою накладною № 78 від 29.03.2021 р.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач за первісним позовом, на думку позивача за первісним позовом, не здійснив повну оплату за поставлений ним товар, у зв`язку з чим у відповідача за первісним позовом виникла заборгованість у розмірі 174872,91 грн.

В свою чергу, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що відповідачем за зустрічним позовом, при виконанні умов укладеного договору допущено порушення строків поставки товарів за рахунком № 860 від 13.10.2020 р. товару на 68 календарних днів, що є підставою для стягнення з останнього неустойки в розмірі 0,3 % від загальної ціни позову за кожний день затримки у розмірі 137486,21 грн за період з 20.01.2021 р. по 29.03.2021 р. та штрафу у розмірі 10 % від ціни договору у розмірі 67395,20 грн.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК України).

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як передбачено ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного договору позивачем за первісним позовом здійснено поставку товарів відповідачу за первісним позовом на загальну суму 468372,00 грн, що підтверджується видатковими накладними: № 755 від 07.10.2020 р. на суму 3244,76 грн, № 756 від 07.10.2020 р. на суму 388,80 грн, № 1215 від 03.12.2020 р. на суму 214920,00 грн, № 14 від 25.01.2021 р. на суму 82397,32 грн та № 78 від 29.03.2021 р. на суму 167421,12 грн.

Вказані видаткові накладні підписані представниками обох сторін та скріплені їх печатками.

Разом з цим, оплата за поставлений товар була здійснена наступним чином:

- за видатковою накладною № 755 від 07.10.2020 р. на суму 3244,76 грн - 14.04.2021 р. згідно з платіжним дорученням № 33214624 від 14.04.2021 р., в той час, як оплата повинна бути до 19.11.2020 р.;

- за видатковою накладною № 756 від 07.10.2020 р. на суму 388,80 грн - 14.04.2021 р. згідно з платіжним дорученням № 33214623 від 14.04.2021 р., в той час як оплата повинна бути до 19.11.2020 р.;

- за видатковою накладною № 1215 від 03.12.2020 р. на суму 214920,00 грн - 14.04.2021 р. згідно з платіжним дорученням № 33214625 від 14.04.2021 р., в той час як оплата повинна бути до 19.01.2021 р.;

- за видатковою накладною № 14 від 25.01.2021 р. на суму 82397,32 грн була здійснена передплата в розмірі 74945,53 грн згідно з платіжним дорученням № 32214513 від 30.12.2020 р., однак залишок суми 7451,79 грн не сплачено, в той час як оплата мала бути до 09.03.2021 р.;

- за видатковою накладною № 78 від 29.03.2021 р. на суму 167421,12 грн оплата не здійснена, однак повинна бути здійснена до 13.05.2021 р.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, відповідачем за первісним позовом неналежним чином виконувалися умови укладеного договору в частині здійснення оплати за поставлений йому товар, а саме, з порушенням п. 3.2 умов договору, за видатковою накладною № 14 від 25.01.2021 р. в частині суми 7451,79 грн та за видатковою накладною № 78 від 29.03.2021 р. в сумі 167421,12 грн, строк оплати за якими є таким, що настав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 174872,91 грн основного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач за первісним позовом нарахував та просить стягнути з відповідача за первісним позовом 10504,97 грн пені.

Пунктом 5.2 укладеного договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного остаточного розрахунку за товар постачальник має право вимагати від покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Як передбачено ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З розрахунку позивача за первісним позовом вбачається, що при нарахуванні пені останнім було допущено помилку за видатковою накладною № 1215 від 03.12.2020 р. на суму 214920,00 грн в періоді та зазначено невірні дати розрахунків (здійснено нарахування з 18.11.2020 р., в той час прострочення почалось з 19.11.2020 р.).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом пені підлягає частковому задоволенню у розмірі 7223,06 грн.

За неналежне виконання умов укладеного договору позивач за первісним позовом нарахував та просить стягнути з відповідача за первісним позовом 8832,79 грн інфляційних втрат та 2368,00 грн 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Як було встановлено вище, при здійсненні розрахунку 3% річних та інфляційних втрат позивачем за первісним позовом було допущено помилку у даті виникнення у відповідача прострочення грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів колегія суддів погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає 3% річних на суму 2335,64 грн та інфляційні втрати у розмірі 8826,31 грн.

Також відповідач за первісним позовом, під час розгляду справи місцевим судом, просив суд зменшити заявлений позивачем розмір пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку зі збитковою діяльністю та з огляду на те, що останній є виробником електричної та теплової енергії для потреб споживачів міста Чернігова, які у свою чергу мають значну заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" за надані ним послуги опалення та постачання гарячої води, що фактично призвело до скрутного матеріального стану відповідача.

На підтвердження скрутного матеріального становища відповідач за первісним позовом надає звіт про фінансовий стан за І квартал 2021 року (код-рядка 1420), з якого вбачається, що товариство працює у збиток.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе її зменшення.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

При цьому, вирішуючи таке питання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Вбачається, що за договором поставки відповідач за первісним позовом добровільно взяв на себе обов`язок здійснювати оплату поставленого товару у відповідності до вимог п. 3.2 договору та погодив умови п. 5.2 договору, а самі лише посилання останнього на те, що порушення грошового зобов`язання сталося не з його вини, не може бути прийнято судом, оскільки недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника без підтвердження цього належними доказами не є підставою для зменшення розміру пені.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справі № 703/2718/16-ц, від 07.07.2020 р. у справі № 296/10217/15-ц, від 08.11.2019 р. у справі № 127/15672/16-ц, від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16.

Відтак, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 р. у справі № 904/4593/17, від 13.06.2018 р. у справі № 912/2708/17, від 22.11.2018 р. у справі № 903/962/17, від 23.05.2018 р. у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 р. у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 р. у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 р. у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 р. у справі № 911/2845/18.

Таким чином, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України за клопотанням відповідача за первісним позовом.

Стосовно вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Технова" за зустрічним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповдальністю "Міроіл" неустойки у розмірі 137486,21 грн та штрафу у розмірі 67395,20 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.3 договору, у разі прострочення постачальником строків поставки товару, а також за недотримання строків, визначених для усунення недоліків, в тому числі прихованих, заміни, повернення дефектного товару, покупець має право вимагати від постачальника сплати неустойки в розмірі 0,3 % від загальної ціни договору за кожний день затримки виконання зобов`язання та відшкодування збитків, завданих постачальником неналежним виконанням умов цього договору.

Згідно з п. 5.4 договору, у разі порушення постачальником строків передачі товару більше ніж на 14 (чотирнадцять) календарних днів або відмови постачальника здійснити поставку товару без будь-яких причин, покупець має право відмовитися від його подальшого прийняття та вимагати від постачальника розірвання договору та повернення всіх сплачених за цим договором коштів, а також сплати штрафу у розмірі 10 % від ціни договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем за зустрічним позовом було виставлено позивачу за зустрічним позовом рахунок № 860 від 13.10.2020 р. на суму 249818,44 грн, який було оплачено останнім в частині здійснення попередньої оплати у розмірі 74945,53 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 32214513 від 30.12.2020.

Відтак, відповідно до п. 2.3 договору поставка товару повинна була б бути здійснена протягом 20 календарних днів від дати отримання попередньої оплати, а саме у строк до 19.01.2021 р. (включно).

Однак поставка товару згідно рахунку № 860 від 15.12.2020 р. була здійснена 25.01.2021 р. частково суму 82397,32 грн, що підтверджується видатковою накладною № 14 від 25.01.2021 р.

12.03.2021 р. позивачем за зустрічним позовом було направлено відповідачу за зустрічним позовом претензію № 400 щодо невиконання постачальником умов договору та здійснення поставки лише частково, що не відповідає умовам укладеного договору.

29.03.2021 р. постачальником було здійснено поставку залишку товару на суму 167421,12 грн, що підтверджується видатковою накладною № 78 від 29.03.2021 р., однак з пропуском встановлено договором строку.

Факт здійснення поставки товару поза межами встановленого договором строку постачальником не заперечується, однак останній посилається на те, що такі дії були зумовлені виключно недобросовісною поведінкою покупця в частині нездійснення ним оплати належним чином, а товар не постачався покупцю з огляду на його притримання у зв`язку із існуванням у останнього непогашеної заборгованості.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження правомірності своїх дій, а саме, що затримка поставки товару була дійсно притримана у відповідності до ст. 549 ЦК України, про що також було б негайно повідомлено покупця у відповідності до вимог ч. 1 ст. 595 ЦК України.

Таким чином, відповідачем за зустрічним позовом було порушено умови укладеного договору, зокрема п. 2.3, що в свою чергу є підставою для застосування покупцем санкцій, які передбачено п. 5.3 та п. 5.4 договору та нарахування неустойки за період з 20.01.2021 р. по 28.03.2021 р.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом неустойки в розмірі 137486,21 грн та штрафу в розмірі 67395,20 грн є обґрунтованими, розрахунок здійснено арифметично правильно та у відповідності до умов чинного законодавства та умов укладеного договору, відтак підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2021 р. у справі № 910/11769/21 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міроіл" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2021 р. у справі № 910/11769/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Міроіл".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 09.08.2022 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран