ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року

м. Київ

Справа № 803/117/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пєскова В. Г.,

суддів: Банаська О.О., Білоуса В.В.,

за участю секретаря судового засідання Багнюка І.І.,

за участю представника Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" - Колодочки П.О.,

розглянувши в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" за вх. № 18/2022

на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2022

у складі судді Кощеєва І.М.

за заявою Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк"

про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Дніпровський Банківський Союз" від 18.06.2020 у третейській справі № 75/2020,

за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біоенерджі плюс", ОСОБА_1

про стягнення заборгованості у розмірі 57 184,95 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Дніпровський Банківський Союз" від 18.06.2020 у справі № 75/2020 за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біоенерджі плюс" (далі - ТОВ "Біоенерджі плюс"), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було стягнуто солідарно з ТОВ "Біоенерджі плюс", ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за договором від 30.01.2015 № б/н у розмірі 57 184,95 грн, що є тілом кредиту. Стягнуто солідарно із ТОВ "Біоенерджі плюс" та ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" третейський збір у розмірі 1 360 грн. Зазначене рішення третейського суду боржниками в добровільному порядку так і не виконано.

АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Дніпровського апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

03.12.2020 ухвалою Дніпровського апеляційного суду у задоволенні заяви АТ КБ "ПриватБанк" відмовлено.

21.10.2021 постановою Верховного Суду апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2020 скасовано. Провадження у справі за заявою АТ КБ "ПриватБанк" про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Дніпровський Банківський Союз" від 18.06.2020 у справі № 75/2020 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Біоенерджі плюс", ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрито. Повідомлено АТ КБ "ПриватБанк", що розгляд справи за його заявою віднесено до юрисдикції господарських судів. Роз`яснено йому право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

10.11.2021 АТ КБ "ПриватБанк" відправило на адресу Верховного Суду заяву представника Кирилової О.Л. про направлення цієї справи за встановленою юрисдикцією до Центрального апеляційного господарського суду.

03.12.2021 ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду заяву представника АТ КБ "ПриватБанк" Крилової Олени Леонідівни про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Справу № 803/117/20 за заявою АТ КБ "ПриватБанк" про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Дніпровський Банківський Союз" від 18.06.2020 у справі № 75/2020 за позовом АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Біоенерджі плюс", ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано для продовження розгляду до Центрального апеляційного господарського суду.

Короткий зміст ухвали апеляційного господарського суду.

03.02.2022 ухвалою Центрального апеляційного господарського суду відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ "ПриватБанк" про видачу наказу на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Дніпровський Банківський Союз" від 18.06.2020 у справі № 75/2020.

Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що справа не підвідомча третейському суду з огляду на відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді третейську угоду (третейське застереження). Тому наявні підстави для відмови у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду на підставі пункту 2 частини шостої статті 56 Закону України "Про третейські суди" та пункту 2 частини першої статті 355 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

АТ КБ "Приватбанк" звернулось до Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2022; постановити нову ухвалу, якою заяву АТ КБ "Приватбанк" про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду при Асоціації Дніпровський Банківський Союз від 18.06.2020 у справі № 75/2020 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, не перевірив докази позивача, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, фактичним обставинам справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і, відповідно до статті 277 ГПК України, є підставою для скасування оскаржуваного рішення повністю

Скаржник вказує на те, що суд фактично здійснив оцінку законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, чим порушив приписи статті 56 Закону України "Про третейські суди" та статті 355 ГПК України.

Доводи інших учасників справи.

Від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що відповідно до положень частини третьої статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

Щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції.

За правилами пункту 11 частини першої статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 ГПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами 2, 3 цієї статті. Справи щодо оскарження рішень третейських судів, про видачу наказів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними господарськими судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом.

За змістом частини другої статті 253 ГПК України Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних господарських судів, ухвалені ними як судами першої інстанції. Аналогічна норма міститься в частині другій статті 253 зазначеного кодексу.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, Верховний Суд є судом апеляційної інстанції, який переглядає в апеляційному порядку судові рішення у тих справах, які апеляційні суди з розглядають як суди першої інстанції, зокрема справи щодо оскарження рішень третейських судів.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Оцінивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Предметом розгляду в цій справі є заява про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду.

Згідно з положеннями статті 351 ГПК України питання видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду розглядається судом за заявою особи, на користь якої прийнято рішення третейського суду. Заява про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду подається до апеляційного господарського суду за місцем проведення третейського розгляду протягом трьох років з дня ухвалення рішення третейським судом. Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 56 Закону України "Про третейські суди".

Порядок розгляду заяви про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду визначений статтею 354 ГПК України, згідно з частиною третьою якої при розгляді справи в судовому засіданні господарський суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 355 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 статті 355 ГПК України суд відмовляє у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду, зокрема, якщо: рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди. Аналогічна підстава для відмови в задоволенні заяви про видачу виконавчого документа передбачена в пункті 4 частини шостої статті 56 Закону України "Про третейські суди".

З огляду на положення наведеної правової норми з`ясування відсутності або наявності підстав для відмови у задоволенні заяви про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду здійснюється господарським судом, зокрема, на підставі третейської угоди, обов`язок подання якої одночасно із вказаною заявою передбачений пунктом 2 частини четвертої статті 353 ГПК України.

Відповідно до вимог статті 12 Закону України "Про третейські суди" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (частина 1). Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує (частина 3). Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору (частина 6).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що укладення між сторонами основного договору третейської угоди не передбачає автоматичного поширення цієї третейської угоди на відносини з поручителями за договорами поруки, які такої третейської угоди не містять. Подібний висновок Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах від 30.09.2021 у справі № 873/96/21, від 06.10.2021 у справі № 873/105/21.

За змістом рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Дніпровський банківський союз" від 18.06.2020 у третейській справі № 75/2020 предметом розгляду в зазначеній справі є вимоги про стягнення солідарно з ТОВ "Біоенерджі плюс" (як позичальника) та ОСОБА_1 (як поручителя) заборгованості за договором б/н від 30.01.2015, укладеним між Банком та ТОВ "Біоенерджі плюс".

Звертаючись до суду із заявою про видачу наказу на примусове виконання зазначеного рішення третейського суду, Банк послався на те, що третейське застереження міститься у пункті 1.1.7.29 Умов та правил надання банківських послуг, витяг з яких доданий до заяви.

Однак Банк не надав доказів, які б свідчили про те, що ТОВ "Біоенерджі плюс" при підписанні відповідних заяв від 30.01.2015 ознайомилось і погодилось із Умовами та правилами надання банківських послуг саме в такій редакції, яка наведена в наданому Банком витязі, з урахуванням того, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися Банком у період часу з моменту виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до третейського суду з відповідним позовом.

Роздруківка із сайту Банку не може бути належним доказом такого ознайомлення відповідача, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила надання банківських послуг. Верховний Суд неодноразово викладав подібний за змістом висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах у своїх постановах, зокрема від 31.08.2021 у справі № 876/47/20, від 06.10.2021 у справі № 876/55/21, від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, зокрема, звернула увагу на те, що в переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Водночас Велика Палата Верховного Суду вважає, що неможливо застосувати до відповідних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк".

Отже, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг наданий Банком витяг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до правовідносин між сторонами, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

З огляду на викладене Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ця справа не підвідомча третейському суду, оскільки Банк на виконання вимог пункту 2 частини четвертої статті 353 ГПК України не надав належних доказів, які б підтверджували обставини укладення між Банком і ТОВ "Біоенерджі плюс" та між Банком і ОСОБА_1 третейської угоди (третейського застереження) відповідно до вимог статті 12 Закону України "Про третейські суди".

При цьому Суд враховує неможливість вважати складовою частиною укладених між учасниками справи, відповідно, договору б/н від 30.01.2015 та договору поруки № Р223415251 від 04.06.2018 Умов та правил надання банківських послуг Банку, зокрема пункту 1.1.7.29, яким передбачено третейське застереження, оскільки наданий Банком витяг не містить підписів відповідачів, тоді як ні в підписаній ТОВ "Біоенерджі плюс" заяві, ні в тексті договору поруки не міститься умова щодо третейського застереження.

У зв`язку з викладеним Суд відхиляє наведені в апеляційній скарзі аргументи Банку про надання ним належних та допустимих доказів щодо приєднання відповідачів до Умов та правил надання банківських послуг тощо, адже вони по суті зводяться до заперечень проти усталеної правової позиції Верховного Суду, підстав для відступу від якої під час розгляду цієї справи Суд не вбачає.

Також Суд відхиляє посилання Банку на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 208/9772/14, оскільки зазначена постанова прийняті до ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, в якій сформована відповідна правова позиція щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання Банку на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/8665/17, від 04.06.2019 у справі № 873/8/19, від 27.06.2019 у справі № 873/19/19, від 11.07.2019 у справі № 910/8692/17, від 13.11.2019 у справі № 873/51/19, від 24.12.2019 у справі № 870/45/19, від 24.07.2019 у справі № 176/2251/18, які стосуються застосування норм права до правовідносин, які не є подібними до справи, що розглядається.

Щодо наведених Банком цитат з перелічених постанов, то судова колегія враховує, що під час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не здійснював оцінку законності і обґрунтованості рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Дніпровський банківський союз" від 18.06.2020 у справі № 75/2020, зокрема щодо наявності підстав для зобов`язання позичальника повернути фактично отриману суму кредитних коштів, а виходив виключно з наявності підстави для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ГПК України та пунктом 2 частини шостої статті 56 Закону України "Про третейські суди".

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, звертаючись з апеляційною скаргою, Банк не спростував висновки суду першої інстанції та не довів неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення без змін ухвали суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись статтями 240, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" за вх. № 18/2022 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2022 у справі № 803/117/20 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді О. Банасько

В. Білоус