ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2022 р. Справа№ 927/1143/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Михальської Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники учасників по справі в судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 (повний текст рішення складено 29.12.2021),

у справі № 927/1143/21 (суддя Шморгун В.В.)

за позовом Державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс"

про стягнення заборгованості 655 358, 40 грн,

ВСТАНОВИВ:

Державна установа "Коростенська виправна колонія (№71)" звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" про стягнення 655 358,40 грн заборгованості, з яких: 230 760,00 грн збитки та 424 598,40 грн неустойка (пеня).

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором відповідального зберігання № 753 від 07.12.2020, що виразилось у неповерненні майна, в зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення 230 760,00 грн збитків, 424 598,40 грн неустойки (пені).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 закрито провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" на користь Державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" 230 760,00 грн збитків. В іншій частині позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" на користь Державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" 41 998,32 грн неустойки (пені) та 4091,37 грн витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 у справі № 927/1143/21 та ухвалити нове, яким відмовити Державній установі "Коростенська виправна колонія (№71)" у задоволенні позову повністю.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі, відповідач зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що неповернення майна із зберігання у встановлений договором строк було викликане об`єктивними причинами незалежними від відповідача, оскільки таке майно 22.02.2021 було вилучено старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності ГСУ Державного бюро розслідувань у кримінальному провадженні № 0000033 від 18.01.2021 на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 757/7896/21-к.

З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що судом першої інстанції неправомірно відхилено доводи відповідача про відсутність його вини у несвоєчасному поверненні майна.

Окрім цього, на думку відповідача, висновок місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача неустойки (пені) є безпідставним і необґрунтованим виходячи з того, що за твердженням відповідача, не підлягає стягненню з нього ні на підставі договору, ні на підставі приписів ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Зокрема відповідач посилається на те, що п. 1.1. договору не містить визначеності "вартості майна", необхідної для розрахунку неустойки (пені), у зв`язку з чим, відповідач вважає, що здійснення такого розрахунку неустойки (пені) за договором є неможливим внаслідок відсутності необхідної економічної складової.

При цьому, відповідач зауважує на тому, що у п. 1.2. договору наявне посилання на заставну вартість та детальний опис майна, що передається на зберігання і зазначається в акті прийому-передачі майна. Але таке визначення в умові договору, за твердженням відповідача є необхідним не для розрахунку неустойки (пені) за договором, а для розрахунку можливих збитків, завданих поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, які відшкодовуються зберігачем відповідно до ст. 951 Цивільного кодексу України.

Таким чином, нарахування неустойки (пені) за договором на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України із застосуванням для розрахунку неустойки (пені) заставної вартості майна, а не вартості послуг зі зберігання, на думку відповідача є неправомірним.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд апеляційної інстанції рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування судового рішення є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції прийнято відповідно до вимог чинного законодавства.

Зокрема позивач наголошує на тому, що згідно договору відповідачу передавалося обладнання повністю укомплектоване, а не комплектуючі деталі, які вилучались на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 757/7896/21-к відповідно до протоколу обшуку від 22.02.2021.

Також, на думку позивача, твердження відповідача щодо застосування для розрахунку розміру неустойки (пені) вартості послуг зі зберігання, а не заставної вартості майна, за твердженням позивача є неправомірним, оскільки предметом спору є прострочене відповідачем виконання зобов`язання з повернення майна зі зберігання після наданих послуг згідно договору.

Тобто, допущене відповідачем прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів.

При цьому, позивач зауважує на тому, що відповідач виконав свої договірні зобов`язання в частині зберігання майна, тобто надав послуги зі зберігання цього майна, тоді як спір щодо надання відповідачем послуг зі зберігання у даній справі між сторонами відсутній.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2022, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр "Імпульс" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 у справі № 927/1143/21 передано для розгляду колегії суддів "у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/1143/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 у справі № 927/1143/21 залишено без руху, надавши скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

До Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено платіжне доручення про сплату судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021; розгляд справи призначено на 13.07.2022.

29.06.2022 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі його представника.

В судове засідання, яке відбулося 13.07.2022, представники позивача та відповідача не з`явилися, про час і місце судового засідання були повідомленні належним чином, про що свідчать долучені до матеріалів справи докази направлення сторонам ухвали Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2022 на зазначені в матеріалах справи офіційні електронні адреси учасників по справі.

Також слід вказати, що інформація про судове засідання була оприлюднена на офіційному веб-порталі "Судової влади України", тому представники сторін не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дату судового засідання, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

Враховуючи, що явка представників позивача та відповідача у судове засідання судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представників сторін.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

07.12.2020 між Державною установою "Коростенська виправна колонія (№71)" (поклажодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" (зберігач, відповідач) укладено договір відповідального зберігання № 753 (надалі - договір), за умовами п. 1.1. якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання: сповіщувачі ємнісні (СЄ-2) ТУ У 31.6-9-2011; контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012, далі - "Майно".

Згідно п. 1.2 договору кількість, заставна вартість та детальний опис майна, що передається на зберігання зазначається в акті прийому-передачі майна, що є додатком № 1 до договору, та являється невід`ємною частиною цього договору.

Майно зберігається за місцезнаходженням відповідача за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Незалежності, 42 (п. 1.4 договору).

Відповідно до п. 2.1.2, 2.1.3 договору зберігач забезпечує повне збереження майна, а після закінчення дії цього Договору повертає поклажодавцю майно. Майно повинно бути повернене в тому самому стані, в якому воно було прийнято на зберігання, з урахуванням його природного зносу. Зберігач несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу та пошкодження майна.

Пунктом 2.1.8 договору сторони визначили, що зберігач повертає майно поклажодавцю повністю або частково за першою вимогою останнього не пізніше п`яти днів з дня одержання такої вимоги.

Відповідно до п. 4.1 договору повернення майна здійснюється протягом семи днів з моменту закінчення строку дії договору.

Повернення майна (його частини) здійснюється достроково, у порядку передбаченому п. 2.1.8 цього договору, а також у разі припинення договору у порядку п. 6.2 цього договору (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору сторона, що постраждала від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за Договором, має право вимагати відшкодування завданих їй збитків.

Згідно п. 5.4 договору за порушення строків повернення майна, що передбачені цим договором винна сторона сплачує іншій стороні неустойку у розмірі 1 % вартості майна, визначеної у п. 1.1 цього договору за кожен день прострочення.

Пунктом 5.5 договору сторони передбачили, що сторона звільняється від відповідальності за невиконання умов Договору, якщо таке є наслідком обставин непереборної сили, які настали після укладення договору, незалежно від волі сторони (далі - форс-мажор). Форс-мажорні обставини підтверджуються довідкою Торгово-промислової палати України (її регіональними відділеннями).

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2021 (п. 6.1 договору).

07.12.2020 сторонами підписано акт приймання-передачі товару на відповідальне зберігання (додаток № 1 до договору), згідно з яким позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання товар - сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. ціна за одиницю з ПДВ 16 620,00 грн та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. ціна за одиницю з ПДВ 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн.

Листом № 896 від 05.03.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути з відповідального зберігання ємнісні сповіщувачі та контролер СОЄ на підставі п. 2.1.8 Договору не пізніше п`яти днів з дня одержання даної вимоги. Вказана вимоги отримана відповідачем 10.03.2021, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 120.

У відповідь на лист позивача відповідач листом від 11.03.2021 № 47 повідомив про те, що згідно з ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань в межах проведення кримінального провадження № 000003 від 18.01.2021 проведено вилучення обладнання, повернення якого передбачено в межах виконання договору відповідального зберігання від 07.12.2020 № 753. В зв`язку з невизначеністю термінів повернення обладнання відповідач запропонував позивачу продовжити термін виконання договору до 31.12.2021 з оформленням відповідної додаткової угоди. Вказаний лист отримано позивачем 16.03.2021, про що свідчить відмітка на листі вх. № 810.

Позивач звернувся листом № 1079 від 22.03.2021 до Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань щодо підтвердження інформації про вилучення обладнання та про комплектність вилученого обладнання.

Державне бюро розслідувань листом від 14.05.2021 повідомило позивача, що запитувана інформація у кримінальному провадженні № 0000033 становить таємницю досудового розслідування та не може бути розголошена під час досудового розслідування.

Звертаючись з даним позовом позивач посилався на те, що відповідач вимоги позивача не виконав та доказів повернення майна позивачу не надав, що і стало причиною виникнення даного спору про стягнення з відповідача 230 460,00 збитків, які обумовлені невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення на першу вимогу майна, переданого йому на відповідальне зберігання, та 424 598,40 грн неустойки за порушення строків повернення вищезгаданого майна.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 закрито провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" на користь Державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" 230 760,00 грн збитків. В іншій частині позов задоволено частково. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" на користь Державної установи "Коростенська виправна колонія (№71)" 41 998,32 грн неустойки (пені) та 4091,37 грн витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Вирішуючи спір у даній справі по суті, місцевий господарський суд застосував до спірних правовідносин по даній справі положення статей 949-953 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини, що виникають на підставі укладеного між сторонами договору зберігання (зберігачем майна та поклажодавцем).

Відповідно до приписів ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно зі ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі та в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу вимог ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За правилами п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У п. 5.4 договору сторони передбачили за порушення строків повернення майна, що передбачені цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні неустойку у розмірі 1 % вартості майна, визначеної у п. 1.1 цього договору за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, свобода договору не може мати абсолютний характер, законом можуть передбачені певні обмеження свободи договору, в тому числі і свободи сторін щодо визначення умов договору.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 від 01.06.2021.

За умовами ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, виходячи з положень зазначеної норми матеріального права, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення, пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконаних робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання та за прострочення його виконання понад тридцять днів додатково вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу з вказаної вартості.

Згідно ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Некомерційне господарювання - це самостійна систематична господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку (ч. 1 ст. 52 Господарського кодексу України).

Частиною 3 ст. 53 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо господарська діяльність громадян або юридичної особи, зареєстрованої як суб`єкт некомерційного господарювання, набуває характеру підприємницької діяльності, до неї застосовуються положення цього Кодексу та інших законів, якими регулюється підприємництво.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Господарського кодексу України на суб`єктів господарювання, які здійснюють некомерційну господарську діяльність, поширюються загальні вимоги щодо регулювання господарської діяльності з урахуванням особливостей її здійснення різними суб`єктами господарювання, які визначаються цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 55 Господарського кодексу України).

Частинами 2, 7 ст. 22 Господарського кодексу України визначено, що суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів. Держава застосовує до суб`єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.

Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 57 Господарського кодексу України установчими документами суб`єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування суб`єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом.

Статут суб`єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб`єкта господарювання, а також інші відомості, пов`язані з особливостями організаційної форми суб`єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Положенням визначається господарська компетенція органів державної влади, органів місцевого самоврядування чи інших суб`єктів у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу" забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань через державне оборонне замовлення та закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти.

Згідно ч. 1, 3 ст. 26 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу" майно Державної кримінально-виконавчої служби України перебуває в державній власності та використовується виключно для забезпечення виконання її завдань.

Майно органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об`єктом застави.

Таким чином у спірних правовідносинах позивач по справі виступає як суб`єкт господарювання державного сектора економіки.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги суб`єктний склад сторін договору, суд вважає правомірним застосування до стягнення з відповідача за порушення строків виконання зобов`язання, а саме за порушення строків повернення майна з відповідального зберігання, пені у розмірі 0,1 % вартості товарів, з яких було допущено прострочення на підставі приписів ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення майна по договору, позивач заявив до стягнення 424 598,40 грн неустойки (пені) у розмірі 1 % від вартості майна за період з 16.03.2021 - по 15.09.2021 (184 дні).

Суд першої інстанції здійснивши перевірку розрахунку пені, дійшов вірного висновку про неправильне її нарахування, оскільки позивачем при нарахуванні пені не було взято до уваги вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, здійснено нарахування більш ніж за шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

З урахуванням вищенаведеного, місцевим господарським судом було визначено строк нарахування пені з 16.03.2021 - по 13.09.2021 з урахуванням обмеження шестимісячним строком нарахування.

Крім того, з урахуванням вищевикладених висновків суду першої інстанції позивачем неправомірно здійснено нарахування пені у розмірі 1 % від вартості майна, з огляду на приписи ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Отже за перерахунком суду першої інстанції, розмір пені складає 41 998,32 грн, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, відтак позовні вимоги у частині стягнення пені правомірно частково задоволено місцевим господарським судом у зазначеному останнім розмірі.

З огляду на вказані вище обставини, які обґрунтовані матеріалами справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про відсутність його вини у несвоєчасному поверненні майна, а саме сповіщувача ємнісного СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 у кількості 13 шт. на суму 216 060,00 грн з ПДВ та контролера СОЄ ТУ У 31.6-2:2012 у кількості 1 шт. на суму 14 700,00 грн, всього на загальну суму 230 760,00 грн з огляду на наступне.

По - перше, будь-яких належних і допустимих доказів того, що Державним бюро розслідувань дійсно були вилучені саме ті предмети, що передані позивачем на зберігання відповідачеві, останній не надав.

По - друге, позивачем на відповідальне зберігання було передано вироби, а не комплектуючі деталі.

По - третє, доказів того, що спірні вироби складаються саме з таких комплектуючих, відповідачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому, як вбачається з ухвали Перечерського районного суду міста Києва від 15.02.2021 у справі № 757/7896/21-к, кількість контрагентів (58 осіб) відповідача по господарських операціях щодо аналогічного спірного майна (сповіщувач ємнісний СЄ-2 ТУ У 31.6-9:2011 та контролер СОЄ ТУ У 31.6-2:2012) не узгоджується і є значно більшою, ніж наведена в протоколі обшуку кількість деяких комплектуючих (лише 30 корпусів НЦИ.ЗА1.22.00.000 до "Ємнісного сповіщувача СЄ-2", 10 модулів контролера НЦИ.СОЄ.01.00.000 та 15 корпусів НЦИ.СОЄ.01.01.000 до "Контролера СОЄ").

Крім того, перелік вилученого майна не надає можливості беззаперечно встановити пов`язаність вилучених комплектуючих з виробами, що належать позивачу та знаходились на відповідальному зберіганні у відповідача, а свідчить лише про наявність у відповідача певної кількості комплектуючих, що використовується для виробництва сповіщувача ємнісного СЄ-2 та контролера СОЄ.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

В свою чергу, наведені позивачами у відзиві на апеляційну скаргу доводи є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Імпульс" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернігівської області від 28.12.2021 у справі № 927/1143/21 - без змін.

Матеріали справи № 927/1143/21 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.07.2022.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Ю.Б. Михальська