ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2022 р. Справа№ 910/5137/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

Секретар судового засідання: Нікітенко А.В.

За участю представників учасників процесу:

від позивача: адвокат Антофій М.О., адвокат Васюта А.І.,

від відповідача: Лебідь Ю.В. у порядку самопредставництва

від третьої особи-1: не з`явився;

від третьої особи -2: не з`явився;

від третьої особи -3: Марченко І.І. у порядку самопредставництва

Розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 (суддя Полякова К.В., м. Київ, повний текст рішення складено 01.10.2021)

за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"

до Міністерства фінансів України

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області,

2) Державної казначейська служба України

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Міністерства розвитку громад та територій України

про стягнення 9 963 027,49 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства фінансів України (далі - відповідач), за участю у справі третіх особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області та Державної казначейської служби України та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Міністерства розвитку громад та територій України про стягнення 9 963 027,49 грн шкоди.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 позовні вимоги Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" задоволено повністю.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" 9 963 027,49 грн шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства фінансів України на користь Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" 149 445,41 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивачем доведено наявність повного складу цивільного правопорушення відповідача, а саме завдання позивачу шкоди в сумі 9 963 027,49 грн внаслідок не прийняття відповідачем рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не доведення їх до Казначейства.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що відповідач повідомив позивача про відсутність у 2018 році законодавчих підстав для здійснення видатків на субвенцію лише 03.12.2018 (лист Мінфіну вх. №5271), тому дійшов висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, Міністерство фінансів України (далі- скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі № 910/5137/21 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга Міністерства фінансів України обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, - ст.ст. 170, 253, 256, 1173 Цивільного кодексу України та ст. 3 Бюджетного кодексу України, а також норм процесуального права, а саме: ст.ст. 2, 11, 13, 14, 175, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, узагальнені доводи Міністерства фінансів України зводяться до того, що:

- місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про те, що відлік позовної давності для позивача розпочався 03.12.2018 (лист Міністерства Фінансів України вх. №5271) не врахувавши доводів відповідача про те, що відлік строку позовної давності розпочався після закінчення бюджетного періоду 2017 року, а саме 01.01.2018, тому саме із 01.01.2018 у позивача виникло право на звернення до суду і який закінчився 02.01.2021;

- судом першої інстанції не було враховано лист Міністерств фінансів України від 08.12.2017 за №06330-08/6-10/34292, в якому відповідачем повідомлялося позивачу про те, що невиконання запланованих надходжень з податку на додану вартість не дозволяє залучити грошові зобов`язання поточного року з цього податку як додаткове джерело субвенцій та відповідно забезпечити розрахунки за договорами, які укладені у рахунок зазначеного джерела, тому на думку, позивача відлік строку почався навіть не з 01.01.2018, а з 08.12.2017;

- місцевим господарським судом не враховано, що пред`явлення даного позову здійснено неналежним позивачем;

- відповідно до положень ст.ст. 170, 1173 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних правовідносин, при цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду, тому визначення Міністерства фінансів України як відповідача у даній справі без зазначення держави може розцінюватися як подання позову до неналежного відповідача;

- позивач звертаючись до Господарського суду міста Києва зловживає своїми процесуальними правами, оскільки всі питання були вирішені при розгляді адміністративної справи №440/4713/18 і на даний час відкрито виконавче провадження, а саме щодо зобов`язання Міністерства фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенцій відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 від 01.08.2017 №4-ФДС та від 12.12.2017 №6-ДФС (на загальну суму 9 963 027,49 грн) та ухвалене оскаржуване рішення про стягнення 9 963 027,49 грн може розцінюватися як подвійне стягнення.

Від скаржника 01.12.2021 (на електронну пошту суду), 07.12.2021 (аналогічні пояснення були подані поштою) та 13.06.2022 надійшли письмові пояснення у справі, які, по суті, є доповненнями апеляційної скарги. Разом з тим, відповідно до ст. 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Крім цього, у разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни. Оскільки такі письмові пояснення подані поза межами строку на апеляційне оскарження судового рішення, вказані письмові пояснення залишаються колегією суддів без розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

08.02.2022 від позивача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, мотивуючи це тим, що судове рішення у справі №440/4713/148, яким встановлено протиправну бездіяльність відповідача, набрало законної сиди 09.07.2019 за наслідками розгляду Другим апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги Міністерств фінансів України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі №440/4713/18, а тому відлік строку на звернення позивача почався з дня виникнення підстав, що дають право на пред`явлення позовних вимог , тобто з дня визнання бездіяльності Міністерства фінансів України протиправною на підставі рішення у справі №440/4713/18, тому перебіг встановленого статтею 257 Цивільного України річного строку звернення до суду з позовом почався саме 09.07.2019; з огляду на положення ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом за захистом і підстави вважати його не належним вбачається ні з вимог процесуального законодавства ні з матеріалів справи.

25.01.2022 від третьої особи - 1 на стороні позивача надійди письмові пояснення у справі №910/5137/21.

Відповідно до ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2).

У силу приписів ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

При цьому, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яке ще не вчинена.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 09.11.2020 у справі №906/72/16.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, у межах строку, встановленого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 про відкриття апеляційного провадження у даній справі (до 06.12.2021), учасники справи не звертались до Північного апеляційного господарського суду із заявами про продовження строків для подання відзивів на апеляційні скарги, пояснень, клопотань, заперечень.

З урахуванням викладеного, документи (відзив на апеляційну скаргу, клопотання, пояснення), які подані після закінчення процесуального строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 16.11.2021 у даній справі, без клопотань про продовження цього строку, залишаються судом без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України.

Відзиви на апеляційну скаргу від Державної казначейська служба України та Міністерства розвитку громад та територій України до суду апеляційної інстанції у встановлений строк не надходили.

Частиною 3 ст. 263 ГПК України, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Державна казначейська служба України та Міністерство розвитку громад та територій України не були обмежені у своїх процесуальних правах надати відзиви на апеляційну скаргу відповідача через канцелярію суду або шляхом їх направлення на адресу суду поштовим відправленням. Відтак, приймаючи до уваги, що Державна казначейська служба України та Міністерство розвитку громад та територій України у строк, встановлений судом апеляційної інстанції не подали відзивів на апеляційну скаргу відповідача, суд дійшов висновку, що неподання Державною казначейською службою України та Міністерством розвитку громад та територій України не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2021 апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Шаптала Є.Ю.

Апеляційна скарга Міністерства фінансів України подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/5137/21.

09.11.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/5137/21.

Проте головуючий суддя Разіна Т.І. перебувала у відпустці з 08.11.2021 по 12.11.2021.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/5894/21 від 15.11.2021 у зв`язку з перебуванням судді Шаптала Є.Ю. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5137/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2021 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2021 у справі №910/5137/21 апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Разіна Т.І., судді: Михальська Ю.Б., Іоннікова І.А; відкрито апеляційне провадження у справі №910/5137/21; розгляд апеляційної скарги Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі № 910/5137/21 призначено на 14.12.2021.

01.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Міністерства фінансів України надійшли додаткові пояснення.

08.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу

09.12.2021 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Міністерства фінансів України надійшло клопотання про закриття провадження у справі .

10.12.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Міністерства фінансів України надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 розгляд справи №910/5137/21 було відкладено на 22.12.2021.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 №09.1-08/6511/21, у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці, у справі №910/5137/21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями 22.12.2021 у справі №910/5137/21 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2021 у справі №910/5137/21 апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 прийнято свого до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Разіної Т.І., суддів: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В; розгляд апеляційної скарги Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 призначено на 25.01.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2022 розгляд справи №910/5137/21 відкладено на 01.03.2022.

Проте, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Отже, судове засідання 01.03.2022 у справі №910/5137/21 не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2022 розгляд апеляційної скарги Міністерства фінансів України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 призначено на 07.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 розгляд справи №910/5137/21 відкладено на 21.06.2022.

Явка представників сторін

У судове засідання 21.06.2022 з`явився представники позивача, відповідача та третьої особи на стороні відповідача.

Уповноважені представники третіх осіб на стороні позивача у судове засідання не з`явилися.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги від сторін через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що треті особи 1,2 на стороні позивача належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (стаття 42 ГПК України), зважаючи на відсутність від третіх осіб 1,2 на стороні позивача клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, а також враховуючи положення частини 12 статті 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності останніх.

Позиція представників сторін у справі

Представник скаржника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову.

Представники позивача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечували, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просили апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Представник третьої особи на стороні відповідача у судому зсіданні підтримав подану відповідачем апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Рішення господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи, відповідно до довідки Харківського управління офісу великих платників податків ДФС про розмір заборгованості №39675/10/28-10-50-21 від 25.07.2017 за КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" рахується заборгованість зі сплати податку на додану вартість в загальному розмірі 11 770 315,80 грн.

01.08.2017 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації та Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" укладено Договір №4-ДФС про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року №332.

Предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, передбаченою статтею 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у сумі 8 882 540,85 грн. на підставі рішення Мінфіну.

12.12.2017 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації та Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" укладено Договір 6-ДФС про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2017 року №332, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, передбаченою статтею 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у сумі 1 080 486,64 грн на підставі рішення Мінфіну.

Листом від 26.09.2018 № 4/3698 КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до Міністерств фінансів України, в якому зазначило про укладення 01.08.2017 та 12.12.2017 договорів №4-ДФС та №6-ДФС про організацію взаєморозрахунків на 8 882 540,85 грн та 1 080 486,64 грн відповідно, з метою погашення податкового боргу з ПДВ, без реалізації яких погашення боргу буде неможливим.

03.12.2018 до КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" надійшов лист Мінфіну, відповідно до якого відповідач зауважив, що постановою КМУ від 18.05.2017 №332 затверджено Порядок та умови перерахування у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифи, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - Субвенція). Дана постанова КМУ прийнята відповідно до статті 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", яким було передбачено вищезазначену Субвенцію. Відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, у зв`язку із чим у 2018 році відсутні законодавчі підстави для здійснення видатків на Субвенцію, передбачену Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

Факт надходження до Мінфіну вказаних зведених реєстрів підтверджується штампом вхідної кореспонденції Мінфіну від 30.08.2017 вх. №12-15489 та 18.12.2017 вх. №11-35123.

Також установлено, що Державною казначейською службою України підготовлено інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції з державного бюджету, яка направлена Мінфіну.

Разом з тим, Міністерство фінансів України в порушення норми пункту 8 Порядку № 332 не прийняв рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не довів їх до Казначейства, внаслідок чого виникли обставини, які позбавили Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" можливості своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов`язань останнього.

Наведені обставини встановлені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі № 440/4713/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019, позовні вимоги задоволено: визнано протиправною бездіяльність Мінфіну при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік у частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» з Державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 9 963 027,49 грн; зобов`язано Мінфін прийняти рішення про перерахування субвенції на загальну суму 9 963 027,49 грн. відповідно до Постанови №332 і договорів про організацію взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС.

Постановою Верховного Суду від 12.08.2020 судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи на стороні відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом частини другої статті 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена

сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, зазначеними нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає

Неправомірність рішення і дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного суду в постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17/12-199гс18, з якої вбачається, що статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Як уже зазначалося, позивач у поданому позові пов`язує заподіяння йому шкоди протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України, яка підтверджена рішенням суду, що полягав у невиконанні свого визначеного нормативно-правовими актами обов`язку прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків до постанови КМУ від 18.05.2017 та доведенні рішення до Казначейства.

У межах справи №440/4713/18 судом встановлено, що Мінфін в порушення норми пункту 8 Порядку № 332 не прийняв рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не довів їх до Казначейства, внаслідок чого виникли обставини, які позбавили Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" можливості своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов`язань останнього.

При цьому, судами також встановлено, що листом від 26.09.2018 № 4/3698 КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" звернулося до Мінфіну, в якому зазначило про укладення з Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації 01.08.2017 та 12.12.2017 договорів №4-ДФС та №6-ДФС про організацію взаєморозрахунків на 8 882 540,85 грн. та 1 080 486,64 грн. відповідно, з метою погашення податкового боргу з ПДВ, без реалізації яких погашення боргу буде неможливим.

Враховуючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції відхиляє скаржника про те, що пред`явлення даного позову здійснено неналежним позивачем.

У даному випадку адміністративним судом установлено, що Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", Мінрегіоном і Казначейством виконані необхідні дії, спрямовані на отримання саме Комунальним підприємством Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків від 01.08.2017 №4-ДФС і від 12.12.2017 №6-ДФС за Постановою №332.

Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19, постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/1090/18).

З огляду на викладене, позивачем доведено наявність повного складу цивільного правопорушення відповідача, а саме завдання позивачу шкоди в сумі 9 963 027,49 грн внаслідок не прийняття відповідачем рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не доведення їх до Казначейства.

Така шкода перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки її виникнення зумовлено невиконанням останнім обов`язку в силу положень пункту 8 Порядку № 332, щодо прийняття рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до договорів про проведення взаєморозрахунків і не доведення їх до Казначейства,

Відтак, апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої про обґрунтованість позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України в розмірі 9 963 027,49 грн.

Стосовно тверджень відповідача про можливість здійснення подвійного стягнення в разі задоволення даного позову, суд апеляційної інстанції зауважує, що в межах справи №440/4713/18 Міністерство фінансів України зобов`язано прийняти рішення про перерахування субвенції, а не стягнуто безпосередньо відповідну суму грошових коштів.

Разом з тим, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц викладена правова позиція яка полягає в наступному.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідаччерез відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З огляду на наведене, стягнення з відповідача завданих позивачу збитків здійснюється з Державного бюджету України.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, 31.05.2021 відповідачем до суду першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Обґрунтовуючи заяву про застосування строку позовної давності до пред`явлених вимог, відповідач послався на те, що про наявність свого порушеного права позивач був обізнаний з 01.01.2018, тобто з моменту закінчення бюджетного періоду.

У свою чергу, позивач вважає, що звернення з даним позовом до суду відбулося в межах строку позовної давності, оскільки про судове рішення про встановлення протиправною бездіяльності відповідача набрало законної сили 09.07.2019 за наслідками його перегляду в апеляційному порядку. Крім того, позивач зауважив на триваючому характері правопорушення, оскільки укладені позивачем договори про організацію взаєморозрахунків діють до повного їх виконання.

З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Поряд із цим, Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007 зазначалося про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету. Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Аналогічний правовий висновок зазначено, зокрема, у рішенні Верховного Суду від 15.02.2018 у справі № 820/6514/17.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Враховуючи вище наведене, є необґрунтованими твердження відповідача про те, що відлік строку позовної давності розпочався після закінчення бюджетного періоду 2017 року.

При цьому, як вірно було встановлено місцевим господарським судом, що відповідач повідомив позивача про відсутність у 2018 році законодавчих підстав для здійснення видатків на субвенцію лише 03.12.2018 (лист Міністерства фінансів України вх. №5271).

Відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позовна давність має обчислюватись від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатись саме позивач у справі, тобто з 03.12.2018 року - початок строку перебігу позовної давності щодо порушеного права концерну і зверненням за захистом свого права до суду .

Як убачається із матеріалів справи, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою 31.03.2021 (про що свідчить штамп канцелярії суду проставлений на титульному аркуші позовної заяви Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"), тобто в межах строку позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Щодо наданого скаржником до апеляційної скарги листа Міністерства фінансів України від 08.12.2017 за №06330-08/6-10/34292, в якому відповідачем повідомлялося позивачу про те, що невиконання запланованих надходжень з податку на додану вартість не дозволяє залучити грошові зобов`язання поточного року з цього податку як додаткове джерело субвенцій та відповідно забезпечити розрахунки за договорами, які укладені у рахунок зазначеного джерела, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач не був позбавлений поданим такі докази до суду першої інстанції. Крім того, такий доказ існував на час розгляду справи у суді першої інстанції, що не позбавляло відповідача надати такий доказ до суду першої інстанції.

Водночас, апеляційна скарга відповідача не містить обґрунтувань не можливості подання такого доказу до суду першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у прийнятті додаткового доказу.

Інші наведені доводи скаржника, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог , у зв`язку з їх доведеністю та обґрунтованістю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21, та, відповідно, апеляційна скарга Міністерства фінансів України є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі №910/5137/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Справу №910/5137/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний судового рішення складено та підписано суддями - 19.07.2022.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова