УХВАЛА

20 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 911/3492/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г.,

секретар судового засідання - Дерлі І. І.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився,

відповідача-1 - Сидоренко Ю. А. (адвокат),

відповідача-2 - не з`явився,

третьої особи-1 - не з`явився,

третьої особи-2 - Єфіменко А. О. (адвокат), Голиця В. В. (самопредставництво),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Броварський завод пластмас"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 (судді: Гаврилюк О. М. - головуючий, Сулім В. В., Майданевич А. Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Броварський завод пластмас"

до: 1. Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк",

2. Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксани Вікторівни

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1:

1. Державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван"

про визнання відсутності прав за договором, визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Броварський завод пластмас" (далі - ПрАТ "Броварський завод пластмас", Позивач) звернулося до господарського суду з позовом до: 1) Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (далі - ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", Відповідач-1), 2) Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксани Вікторівни (далі - Державний реєстратор, Відповідач-2), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача-1: Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова Олександра Євгеновича (далі - Третя особа-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" (далі - ТОВ "Стар Інвестмент Ван", Третя особа-2) в якому просив:

- визнати відсутнім право ВАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", як кредитора та іпотекодержателя, до ПрАТ "Броварський завод пластмас", як позичальника та іпотекодавця, за кредитним договором № 63 від 06.08.2009 та укладеним в забезпечення його виконання іпотечним договором № 856 від 06.08.2009.

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Коротюк О. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, серія та номери: 34058794 від 27.02.2017; 34058727 від 27.02.2017;34058517 від 27.02.2017;34058650 від 27.02.2017.

Зазначені вимоги мотивовано тим, що зобов`язання ПрАТ "Броварський завод пластмас" за кредитним договором № 63 від 06.08.2009 є припиненими у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду у справі №911/2009/15 про стягнення відповідної заборгованості. Отже, на думку Позивача, рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк О. В. про скасування реєстраційних дій державного реєстратора Соколова О. Є. щодо припинення іпотеки та обтяжень нерухомого майна є незаконними з огляду на відсутність у Коротюк О. В. будь-яких передбачених законом підстав для скасування рішень іншого державного реєстратора, а також враховуючи заборону здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо предмета іпотеки відповідно до ухвали Господарського суду Київської області від 01.07.2016 у справі № 911/2058/16.

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.04.2021 задоволено вищевказані позовні вимоги в повному обсязі.

Указане судове рішення обґрунтовано тим, що спірні рішення Відповідач-2 про поновлення іпотечних обтяжень було вчинено у зв`язку з поданням Відповідачем-1 заяви шляхом подальшого скасування припинення іпотеки й обтяжень, тобто, як стверджують відповідачі, спірні рішення приймались у зв`язку з необхідністю приведення сторін у попередній стан і були спрямовані на виконання рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 у справі № 911/2058/16. Однак, за висновком місцевого суду, в даному випадку були відсутності підстав вважати попередні записи про припинення іпотеки помилковими чи неправомірними, оскільки вони вносились за ініціативою самого обтяжувача, і в ході розгляду справи № 911/2058/16 питання про незаконність зазначених попередніх записів не розглядалось. Крім того, місцевий суд зазначив, що станом на день прийняття Відповідачем-2 оспорюваних рішень, ПрАТ "Броварський завод пластмас" не був боржником ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", водночас вже існувала зареєстрована заборона на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо предмета іпотеки, що підтверджується ухвалою Господарського суду Київської області від 01.07.2016 у справі № 911/2058/16 про вжиття заходів забезпечення позову, яка не була скасованою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні рішення Державного реєстратора вчинені без достатніх правових підстав і з порушенням ведення державного реєстру, містять недостовірні відомості та породжують недостовірні правові наслідки, тому не можуть вважатись законним і підлягають скасуванню. З огляду на викладене місцевий суд також дійшов висновку про відсутність права Відповідача-1, як кредитора та іпотекодержателя, до Позивача, як позичальника та іпотекодавця, за кредитним договором № 63 від 06.08.2009 та укладеним в забезпечення його виконання іпотечним договором № 856 від 06.08.2009.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов у цій справі було подано в межах строків позовної давності, оскільки саме 05.12.2017 ПрАТ "Броварський завод пластмас" дізналося про наявність спірних рішень державного реєстратора Коротюк О. В., вчинених нею 27.02.2017, у той час як позовна заява була зареєстрована відділом діловодства Господарського суду Київської області 03.12.2020.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 повністю скасовано рішення Господарського суду Київської області від 01.04.2021 у справі №911/3492/20 і прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Зазначене судове рішення господарського суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що припинення іпотеки можливо лише у випадках, передбачених статтею 17 Закону України "Про іпотеку". При цьому місцевий суд не врахував існування заборгованостей ТОВ "Луксор", ТОВ "І-Тел" та ТОВ "Трініті Інвест Компані" за кредитними договорами перед ПАТ "ВіЕйБі Банк", забезпеченими укладеним з Позивачем іпотечним договором, (станом на момент проведення оскаржуваних ПрАТ "Броварський завод пластмас" реєстраційних дій) та перед його правонаступником - ТОВ "Стар Інвестмент Ван" (станом на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) і дійшов до необґрунтованого висновку про припинення зобов`язань сторін за іпотечним договором. Водночас, спірне поновлення іпотечних обтяжень було вчинено на законній підставі, шляхом прийняття державним реєстратором Коротюк О. В. рішень від 27.02.2017 про скасування відповідних рішень державного реєстратора Соколова О. Є., тобто, спірні рішення приймались у зв`язку з необхідністю "приведення сторін у попередній стан" на виконання рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 у справі № 911/2058/16, що узгоджується з юридичними наслідками вказаного судового рішення, яким була скасована єдина передбачена статтею 17 Закону України "Про іпотеку" юридична підстава для прийняття державним реєстратором Соколовим О. Є. попередніх рішень про скасування іпотечних обтяжень.

Крім того, за висновком апеляційного суду, Позивачем не було обґрунтовано та доведено допущення державним реєстратором Коротюк О. В. при прийнятті оскаржуваних рішень будь-яких порушень положень нормативно-правових актів у сфері державної реєстрації прав (у тому числі, враховуючи припинення забезпечення позову з моменту набрання законної сили (24.10.2016) рішенням Господарського суду Київської області від 30.08.2016 у справі № 911/2058/16). Отже, виходячи з встановлених фактичних обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність у Позивача порушеного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого ним подано даний позов, за відсутності визначених нормами статті 17 Закону України "Про іпотеку" підстав для припинення іпотеки.

У зв`язку з відсутністю у Позивача порушеного права та охоронюваного законом інтересу суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що інститут позовної давності не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на відмову в позові.

У касаційній скарзі ПрАТ "Броварський завод пластмас "просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного господарського суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи наявність підстав для подання вказаної скарги, заявник посилається на неврахування господарським судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм статті 129 Конституції України, статей 256, 261, 267 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", викладених в постановах від 03.04.2019 у справі №755/5072/17, від 27.11.2018 у справі №905/2260/17, від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 23.06.2020 у справі №906/516/19, від 16.09.2020 у справі №352/1021/19, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" просить відмовити в повному обсязі в її задоволенні, а оскаржувану постанову - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Броварський завод пластмас" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 у справі № 911/3492/20 підлягає закриттю з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, у справі № 905/2260/17 розглядались позовні вимоги про визнання припиненим укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення та зобов`язання прийняти нежитлове приміщення, яке є предметом вказаного договору, за актом прийому-передачі протягом 10 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили. Зазначені вимоги було обґрунтовано тим, що строк дії укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення закінчився. Орендоване приміщення позивачем у вказаній справі відповідно до умов договору звільнено, але на порушення частини другої статті 795 Цивільного кодексу України відповідач відмовляється приймати його за актом приймання-передачі.

При цьому скасовуючи судові рішення місцевого і апеляційного господарських судів про часткове задоволення позову, Верховний Суд виходив з того, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина перша статті 785 Цивільного кодексу України). Таким чином, повернення майна наймодавцеві є обов`язком наймача. Певному обов`язку завжди кореспондує відповідне право іншої сторони, а не її обов`язок. По суті, предмет позову у вигляді спонукання відповідача у вказаній справі до прийняття майна з орендного користування та підписання акта приймання-передачі є (а) зверненням за захистом не права, а обов`язку, (б) примушенням особи до вчинення дії, яка є її правом, а не обов`язком. При цьому обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не передбачено законом, оскільки він не підпадає під примусове виконання обов`язку в натурі, передбачене пунктом 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України.

Крім того, статтею 20 Господарського кодексу України та статтею 16 Цивільного кодексу України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач у зазначеній справі прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати. Водночас відповідно до абзацу 2 частини другої статті 20 Господарського кодексу України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача.

У справі № 369/6892/15-ц розглядались позовні вимоги прокурора про скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки та витребування їх з чужого незаконного володіння, обґрунтовані тим, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення і перебувають у користуванні державного підприємства, однак вибули з державної власності за відсутності рішення уповноваженого органу.

При цьому предметом дослідження судів у наведеній справі було питання визначення моменту початку перебігу строку позовної давності, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства). У той час як у справі, що переглядається, позов було подано самостійно ПрАТ "Броварський завод пластмас", і апеляційний господарський суд не застосовував наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Таким чином, правовідносини у наведених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними, оскільки вони відрізняються предметом, підставами позову, а відтак і правовим регулюванням спірних правовідносин чи істотними обставинами, які були встановлені судами і покладені в основу судових рішень.

У справах № 914/1201/19, № 916/2464/19, № 906/516/19 розглядались, у тому числі позовні вимоги, про скасування рішення держаних реєстраторів щодо державної реєстрації права власності. Разом з тим, підставою для скасування судових рішень господарських судів попередніх інстанцій та направленням справ на новий розгляд стало, зокрема, те, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваних постанов апеляційних судів, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому суди апеляційної інстанції помилково констатували необхідність застосування позивачами вказаного способу судового захисту, який в практичному аспекті не зміг би забезпечити і гарантувати їм відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав. Отже, за висновками Верховного Суду, з 16.01.2020 і на час ухвалення наведених судових рішень матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, на що не звернули увагу суди апеляційної інстанції, відмовляючи в позові у зв`язку з невірно обраним способом захисту порушених прав, а відтак позивачі у зазначених справах були позбавлені можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, запропонований в оскаржуваних постановах, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, що переглядається, предметом позову ПрАТ "Броварський завод пластмас", є, зокрема, вимога про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора.

У справі № 352/1021/19 розглядались позовні вимоги про визнання незаконними і скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав на нерухоме майно щодо іпотеки і записів про зміну умов обтяження об`єктів нерухомого майна щодо іпотеки та обтяження (заборони на нерухоме майно). При цьому наведені вимоги було обґрунтовано тим, що спірні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вчинені на їх підставі записи щодо іпотеки та обтяження є такими, що не відповідають вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закону України "Про іпотеку", оскільки у приватного нотаріуса як державного реєстратора не було повноважень щодо ухвалення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії зі спірним майном.

Підставою для задоволення вказаних вимог судами стало те, що за правилом частини дев`ятої статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії) державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Отже, нотаріус, який був наділений повноваженнями державного реєстратора, міг реалізовувати їх лише поряд з вчиненням нотаріальної дії, зокрема, під час посвідчення ним правочину, внаслідок якого у особи виникає речове право на об`єкт нерухомості. У такому разі нотаріус одночасно із вчиненням нотаріальної дії проводив державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зокрема статті 15 наведеного закону. При цьому лише з набранням чинності 13.12.2015 Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 26.11.2015 нотаріуси наділені повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та вправі здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Отже, суди у справі № 352/1021/19 дійшли висновку, що всупереч абзацу 3 частини п`ятої статті 3, абзацу 4 частини першої статті 16 та пункту 5-5 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у зазначеній редакції), приватний нотаріус як державний реєстратор вчинив реєстраційній дії щодо заміни іпотекодержателя за договором іпотеки, який ним не посвідчувався. Тобто у державного реєстратора були відсутні повноваження щодо прийняття рішень про державну реєстрацію таких прав та їх обтяжень, що свідчить про порушення правил державної реєстрації речового права на нерухоме майно.

У справі № 755/5072/17 розглядались позовні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна та визнання права власності. При цьому зазначені вимоги було обґрунтовано тим, що рішення про державну реєстрацію права власності прийнято без підтвердження як факту укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, так і завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог. На думку позивача у наведеній справі, державний реєстратор також не перевірив наявності заборгованості, невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання та не витребував повний пакет документів для здійснення такої реєстраційної дії згідно із чинним законодавством. Крім того, позивач у вказаній справі зазначав, що на дату прийняття державним реєстратором рішення в Державному реєстрі прав на нерухоме майно актуальною була інформація про наявність обтяження, а саме арешту нерухомого майна, що є предметом іпотеки, який було накладено на підставі ухвали районного суду, постановленої в межах розгляду цивільної справи про визнання недійсним договору комісії на продаж квартири. Вказана ухвала суду була направлена для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби. Державний виконавець ВДВС виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вжиті судом заходи забезпечення позову скасовані не були.

Задовольняючи позовні вимоги у зазначеній справі в частині скасування рішення про державну реєстрацію і відповідного запису про право власності, суди виходили з того, що районний суд в межах розгляду цивільної справи про визнання недійсним договору комісії на продаж квартири постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. У подальшому державним виконавцем ВДВС винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження щодо примусового виконання ухвали районного суду про накладення арешту на квартиру. На підставі вказаної постанови державного виконавця накладено арешт на спірну квартиру та заборонено здійснювати її відчуження. Станом на дату прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на зазначену квартиру, ухвала районного суду про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру була чинною, у встановленому законом порядку не скасована, виконавче провадження перебувало в провадженні районного відділу державної виконавчої служби, інформація про державну реєстрацію обтяжень була актуальною з моменту проведення державної реєстрації обтяження.

За таких обставин суди у справі № 755/5072/17 дійшли висновку про те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте.

Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду у цій справі, спростовуючи висновками суду першої інстанції про те, що державний реєстратор - приватний нотаріус Коротюк О. В. повинна була відмовити в проведенні оскаржуваних Позивачем реєстраційних дій з огляду на постановлення Господарським судом Київської області ухвали від 01.07.2016 у справі №911/2058/16 про вжиття заходів забезпечення позову (якою було заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо спірної нерухомості), суд апеляційної інстанції зазначив, що положеннями пункту 1 частини четвертої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором Коротюк О. В. оскаржуваних ПрАТ "Броварський завод пластмас" рішень) було імперативно визначено, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної в пункті 6 частини першої цієї статті (наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно) не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на таке майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

При цьому Північним апеляційним господарським судом встановлено, що оскаржувані Позивачем в межах цієї справи рішення державного реєстратора від 27.02.2017 приймались Коротюк О. В. саме на виконання рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2016 у справі № 911/2058/16 (правовим наслідком ухвалення якого стало скасування в державному реєстрі права власності ПАТ "ВіЕйБі Банк" на предмет іпотеки та поновлення цього права за ПрАТ "Броварський завод пластмас"). У зв`язку з наведеним апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала Господарського суду Київської області від 01.07.2016 у справі №911/2058/16, в силу норм пункту 1 частини четвертої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не перешкоджала проведенню оскаржуваних Позивачем реєстраційних дій.

Таким чином, судові рішення Верховного Суду у справах, на які посилається скаржник, та викладена у них правова позиція, були прийняті хоча і за схожого правового регулювання, проте за інших фактичних обставин, що формують зміст правовідносин у зазначених справах, за іншими доказами, поданими сторонами на їх підтвердження та оціненими судами, тобто вищевказані справи і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них за змістовним критерієм.

Як зазначалося вище, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, доводи заявника про наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстави для подання касаційної скарги є необґрунтованими.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження після його відкриття не отримала підтвердження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Броварський завод пластмас" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 у справі №911/3492/20.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Броварський завод пластмас", відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді І. С. Берднік

В. Г. Суховий