ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2022 р. Справа№ 910/13509/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Михальської Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники учасників по справі в судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК Центральний"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 (повний текст рішення складено 04.01.2022)

у справі № 910/13509/21 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК Центральний"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста"

про встановлення нікчемності правочину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖК Центральний" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" (відповідача-1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (відповідача-2) про встановлення нікчемності договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 18.02.2021 № GL48N119270/1 в частині відступлення від відповідача-1 на користь відповідача-2 права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик" за договорами кредитної лінії: від 09.07.2015 № 080, від 09.07.2015 № 081, від 30.09.2015 № 111 та від 01.10.2015 № 112.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту його прав шляхом встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача.

Поряд із цим, місцевим господарським судом зауважено на тому, що саме по собі укладання договору про відступлення прав вимоги від 18.02.2021 прямо стосується прав відповідача-2 та відповідача-1 та його боржників, до переліку яких позивач не включений.

Тобто, у даному випадку спірний правочин стосується опосередковано позивача, внаслідок пред`явлення відповідачем-2 позовних вимог щодо недійсності правочинів з передачі позивачу права власності на майно боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик" (справа Господарського суду Волинської області № 903/363/21).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖК Центральний" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 по справі № 910/13509/21 та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції та вважає його таким, яке прийняте при неповному з`ясуванні судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на думку позивача, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину має на меті відновлення правового становища, яке існувало до укладення цього правочину.

Тобто, за наслідками застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, всі права та обов`язки відповідача-2, як кредитора за кредитними договорами, підлягатимуть поверненню первісному кредитору - відповідачу-1.

Отже, як стверджує позивач, саме встановлення нікчемності правочину дозволить ефективно захистити його права та інтереси, так як відповідач-2, за наслідками розгляду такої позовної вимоги, втратить суб`єктивне право пред`являти вимоги про визнання правочинів недійсними, укладених між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик".

Підсумовуючи вище наведене, позивач вважає, що саме вимога про встановлення нікчемності правочину, у даному випадку договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 18.02.2021 № GL48N119270/1, є належним і ефективним способом захисту його прав та інтересів.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів викладених у апеляційній скарзі, відповідач-2 наголошує на тому, що:

- позивачем обрано невірний спосіб захисту, який не відповідає положенням ст.ст. 1, 15, 16 Цивільного кодексу України;

- спір не стосується реалізації прав та інтересів позивача за оспорюваним договором.

Враховуючи викладене, на думку відповідача-2, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявність порушеного його права у даній справі.

Узагальнений виклад позиції відповідач-1

Відповідач-1 не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 у справі № 910/13509/21 призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/13509/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК Центральний" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 910/13509/21; розгляд апеляційної скарги призначено на 18.03.2022.

18.03.2022 судове засідання не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2022 призначено до розгляду апеляційну скаргу на 01.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2022 розгляд справи № 910/13509/21 відкладено на 13.07.2022.

04.07.2022 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи без участі його представника

В судове засідання, яке відбулося 13.07.2022, представники позивача та відповідачів-1,-2 не з`явилися про час і місце судового засідання були повідомленні належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2022 була направлена учасникам по справі на їх зазначену в матеріалах справи офіційну електронну адресу.

Також слід зазначити, що інформація про судове засідання була оприлюднена на офіційному веб-порталі "Судової влади України", тому учасники по справі не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дату судового засідання, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

Враховуючи, що явка представників позивача та відповідачів-1,-2 в судове засідання судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за наявними матеріалами та за відсутності представників сторін.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк", як кредитором (відповідачем-1), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик", як позичальником, було укладено ряд договорів, а саме: договір кредитної лінії від 09.07.2015 № 080, договір кредитної лінії від 05.07.2015 № 081, договір кредитної лінії від 30.09.2015 № 111, договір кредитної лінії від 01.10.2015 №112.

Виконання позичальником зобов`язань за вказаними правочинами була забезпечена заставою майнових прав.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик" не виконало зобов`язань за вказаними договорами в частині повернення кредитних коштів у строки, визначені умовами цих угод, та не сплатило відсотки за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик".

За результатами розгляду позовних вимог Публічного акціонерненого товариства "Діамантбанк" Господарський суд Волинської області прийняв наступні судові рішення:

- рішення Господарського суду Волинської області від 26.02.2020 по справі № 903/529/18, яким стягнуто з позичальника заборгованість у розмірі 1 242 687,59 грн;

- рішення Господарського суду Волинської області від 30.06.2020 по справі № 903/866/19, яким стягнуто з позичальника заборгованість у розмірі 1 054 720,03 грн;

- рішення Господарського суду Волинської області від 11.03.2020 по справі № 903/864/19, яким стягнуто з позичальника заборгованість у розмірі 1 964 742,5 грн;

- рішення Господарського суду Волинської області від 27.05.2020 по справі №903/865/19, яким стягнуто з позичальника заборгованість у розмірі 1 936 783,62 грн.

У 2019 році Товаристом з обмеженою відповідальістю "Луцьк Логістик" було передано належне йому на праві власності майно до статутного капіталу позивача, у зв`язку з чим право власності на відповідне майно було зареєстровано за позивачем.

22.01.2021 відповідно до рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14.12.2020 № 2077 відбулись відкриті торги (голландський аукціон) з реалізації (продажу права вимоги) за лотом GL48N119270, до якого включено права вимоги та інші майнові права за кредитними договорами, що укладені із суб`єктами господарювання; векселів та майнових прав, що випливають із векселів; дебіторської заборгованості за договорами фінансового лізингу та майнових прав на основні засоби, які є предметом фінансового лізингу, а також дебіторської заборгованості та майнових прав за дебіторською заборгованістю.

Переможцем проведених відкритих електронних торгів, оформлених протоколом №UA-EA-2021-01-13-000001-b від 22.01.2021, стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (відповідач-2).

За результатами проведених торгів 18.02.2021 між відповідачами-1,-2 було укладено договір № GL48N119270/1 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 325.

Згідно з п. 2.1. вказаного договору відповідач-1 відступив шляхом продажу відповідачу-2, а новий кредитор набув у обсязі та на умовах, визначених цим правочином, права вимоги відповідача-1 до позичальників, заставодавців, іпотекодавців та поручителів, зазначених у додатку № 1 до цієї угоди (далі - боржники), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за договорами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 2.2. вказаної угоди новий кредитор у день її укладення, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів відповідно до п. 4.1. цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи (проте не обмежуючись): право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок (пеней, штрафів), передбачених основними договорами, тощо.

Розмір заборгованості за основними договорами, права вимоги за якими переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього правочину.

Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

Відповідачем-2 було сплачено вартість придбаних у відповідача-1 прав вимоги за платіжним дорученням від 15.02.2021 № 2484, копія якого долучена позивачем до його позовної заяви.

У додатку № 1 "Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників (позичальників) за такими договорами" до вказаного правочину зазначено, зокрема, права вимоги за переліченими вище кредитними договорами, укладеним між відповідачем-1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик", що не заперечувалося позивачем та відповідачем-2 в судових засіданнях при розгляді справи в суді першої інстанції.

Відтак, до відповідача-2 перейшли права вимоги відповідача-1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик" за укладеними між ними кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу відповідних прав.

Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, позивач стверджував, що відповідачем-1 за вказаним договором відступлення було передано відповідачу-2 права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик" в обсязі, який не відповідає розмірам заборгованості останнього, встановленим у рішеннях Господарського суду Волинської області від 26.02.2020 у справі № 903/529/18, від 30.06.2020 у справі № 903/866/19, від 11.03.2020 у справі № 903/864/19, від 27.05.2020 у справі №903/865/19.

Також, за твердженням позивача, договір відступлення прав вимоги від 18.02.2021, укладений між відповідачами-1,-2 є нікчемним, оскільки порушує положення статей 512, 514 Цивільного кодексу України.

При цьому, права позивача зазначеним правочином порушуються, з огляду на звернення відповідача-2 до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК Центральний" про визнання недійсними правочинів про передачу майна до статутного капіталу останнього (справа № 903/363/21).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Положення ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України визначають, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речові права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №439/212/14-ц.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 наголосила, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

За ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу.

Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає також правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що обраний позивачем спосіб захисту його прав шляхом встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача.

За своєю суттю пред`явлена позивачем позовна вимога спрямована на встановлення юридичного факту - нікчемності правочину.

Водночас, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до його повноважень не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Такої ж правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 04.08.2020 у справі № 910/10764/19.

Поряд із цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, стосовно того, що саме по собі укладання договору про відступлення прав вимоги від 18.02.2021 прямо стосується прав відповідача-2, відповідача-1 та його боржників, до переліку яких позивач не включий.

У даному випадку спірний правочин стосується опосередковано позивача, внаслідок пред`явлення відповідачем-2 позовних вимог щодо недійсності правочинів з передачі позивачу права власності на майно боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьк Логістик" (справа Господарського суду Волинської області № 903/363/21).

Відтак, позивач має пред`являти свої доводи щодо нікчемності договору про відступлення прав вимоги від 18.02.2021 в межах відповідного спору, який прямо стосується його прав чи обов`язків.

Крім того, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 по справі № 338/180/17.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку невірним обраним способом захистом порушених прав позивача.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Доводи позивача стосовно того, що вимога про встановлення нікчемності правочину, у даному випадку договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 18.02.2021 № GL48N119270/1 є належним і ефективним способом захисту його прав та інтересів, колегією суддів оцінююється критично, виходячи з наступного.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

За приписами ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.

При цьому, за ч. 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Судова колегія наголошує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З огляду на викладене, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

У такому випадку належним способом захисту порушеного права сторони нікчемного правочину буде застосування судом наслідків нікчемності такого правочину за вибором позивача (ст. 216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.

На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.

При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

Отже, позовна вимога про встановлення нікчемності правочину не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту, що, у свою чергу, виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті.

В такий спосіб, господарський інстанцій правомірно не перевіряли доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджували і не спростовували його, оскільки відповідний аналіз може бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із обранням належного способу захисту.

Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава апеляційного оскарження не отримала підтвердження під час апеляційного провадження.

Інші наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.

В свою чергу, наведені відповідачем-2 у відзиві на апеляційну скаргу доводи про те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявність порушеного його права у даній справі є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК Центральний" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 910/13509/21 - без змін.

Матеріали справи № 910/13509/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.07.2022.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Ю.Б. Михальська