РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.07.2022Справа № 910/2692/22
Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/2692/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "П`ята Стража Київ"

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 483938,09 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «П`ята Стража Київ» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач) про стягнення 483938,09 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором №22228/20-121-01-20-09551 від 27.07.2020, не здійснив повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт, у зв`язку з чим останнім заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 120545,18 грн та інфляційні втрати у розмірі 363392,91 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2022 відкрито провадження у справі №910/2692/22 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

31.05.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог з підстав того, що у відповідача станом на дату звернення з даним позовом до суду відсутня заборгованість перед позивачем за договором №22228/20-121-01-20-09551 від 27.07.2020, а тому відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Разом з цим, наголошує на неправомірності одночасного нарахування 3% річних та інфляційних втрат з огляду на їх однакову правову природу, що суперечить нормам Конституції України. При цьому, зазначає, що затримка оплати виконаних позивачем робіт за договором №22228/20-121-01-20-09551 від 27.07.2020 сталася не з його вини, а внаслідок скрутного фінансового становища Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» через воєнну агресію з боку російської федерації.

06.06.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечує проти доводів відповідача, оскільки нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснюється за періоди, коли існувала заборгованість відповідача перед позивачем за договором №22228/20-121-01-20-09551 від 27.07.2020. Окрім того, зазначає про необґрунтованість посилання відповідача на відсутність вини останнього з огляду на скрутне фінансове становище Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» через воєнну агресію з боку російської федерації, оскільки остання сталася пізніше часу утворення боргу (2020-2021 роки) і ніяким чином не могла вплинути на можливість своєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.07.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «П`ята Стража Київ» (далі - підрядник, позивач) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» було укладено договір №22228/20-121-01-20-09551 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується виконати на свій ризик власними силами в межах вартості робіт, визначеної на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-кошторисної документації (далі - ПКД), роботи на об`єкті ВП ЗАЕС за темою: «ВП Запорізька АЕС. Реконструкція ВРП 750 кВ для підключення ПЛ 750 кВ «Запорізька-Каховська». Керування та автоматика. Прокладання кабелю контрольного від БДС-1 до РЩБ 1,2,4,5. Будівельно-монтажні роботи.» і передати виконані роботи замовникові у встановлені строки у стані, який відповідає ПКД, будівельним нормам та Технічним вимогам (додаток № 2 до цього договору).

Згідно умов пункту 2.1 договору вартість робіт згідно з цим договором складає: 7187949,06 грн, окрім того ПДВ 1437589,81 грн; разом 8625538,87 грн. Вартість робіт за цим договором визначається на підставі кошторисної документації відповідно до ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 (з врахуванням доповнень та змін) та зазначена в «Договірній ціні» (додаток № 1 до договору).

За умовами пункту 2.2 договору оплата замовником виконаних робіт за договором здійснюється за фактично виконаний обсяг робіт протягом 120 календарних днів з моменту підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника. Оплата замовником частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 у справі №910/12188/21, яке набрало законної сили 15.12.2021, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "П`ята стража Київ" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 5922694,24 грн задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 4848136,05 грн та судові витрати. В частині інших позовних вимог відмовлено.

Під час розгляду справи №910/12188/21, судом встановлено, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "П`ята Стража Київ" своїх зобов`язань за договором №22228/20-121-01-20-09551 від 27.07.2020 щодо виконання узгоджених робіт та факт неналежного виконання Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" свого обов`язку щодо повної та своєчасної оплати виконаних робіт у розмірі 4848136,05 грн.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло за договором №22228/20-121-01-20-09551 від 27.07.2020, по сплаті позивачу вартості виконаних ним робіт у розмірі 4848136,05 грн підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 у справі №910/12188/21 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 у справі №910/12188/21 набрало законної сили 15.12.2021 та було виконано в повному обсязі відповідачем 29.12.2021, що підтверджується наявними матеріалах справи платіжними дорученнями №20477 від 29.11.2021, №21911 від 15.12.2021, №21905 від 15.12.2021 та №22762 від 29.12.2021.

Відповідно до ч. 1ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/8625/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, оскільки відповідачем зобов`язання з оплати вартості виконаних позивачем робіт здійснено в повному обсязі лише 29.12.2021, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 120545,18 грн та інфляційні втрати у розмірі 363392,91 грн за довідками про вартість виконаних будівельних робіт №398 за період з 29.01.2021 по 28.11.2021; №454 за період з 01.03.2021 по 14.12.2021 та №509 за період з 31.03.2021 по 28.12.2021.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

При цьому, інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується і відповідачем не спростовано, що зобов`язання відповідача перед позивачем з оплати повної вартості виконаних робіт здійснено відповідачем лише 29.12.2021, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого періоду, судом встановлено, що позивачем допущено помилки в періодах нарахування, оскільки не було враховано, що сума в розмірі 24654,85 грн була здійснена двома платежами, а саме: 12.07.2021 в сумі 12247,81 грн та 13.07.2021 в сумі 12407,04 грн, у зв`язку з чим, за розрахунком суду, належною до стягнення сумою інфляційних втрат є 358584, 44 грн та 3% річних - 120544,22 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині належного та своєчасного виконання зобов`язання за договором та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність його вини в утвореній заборгованості перед позивачем внаслідок скрутного фінансового положення Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» у зв`язку з військовою агресією російської федерації, як необґрунтовані.

Суд звертає увагу відповідача, що воєнний стан в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, в той час як заборгованість відповідача перед позивачем утворилася протягом 2020-2021 років, а отже зазначена обставина ніяким чином не могла вплинути на можливість відповідача своєчасно виконати взяті на себе зобов`язання за договором, строк оплати за якими настав задовго до початку військової агресії російської федерації.

Відхиляє суд і доводи відповідача про те, що одночасне нарахування 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на їх однакову правову природу, суперечить статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі №908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі №802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі №922/795/19, від 19.12.2019 у справі №911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями і можуть бути нараховані одночасно за порушення боржником своїх грошових зобов`язань за весь час прострочення.

Необґрунтованими є і твердження відповідача про те, що позивачем порушений порядок позасудового врегулювання спору між сторонами, оскільки кожна особа має право обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/6929/17.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "П`ята Стража Київ".

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн.

Частиною 2 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 ГПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копії договору про надання правничої (правової допомоги) № 09/04 ПТ від 09.04.2021, укладеного між Адвокатським об`єднанням "ЮрЕксперт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "П`ята Стража Київ", акту приймання наданої правничої допомоги №07 від 30.05.2022 на суму 50000,00 грн, рахунок №07 від 30.05.2022 на суму 50000,00 грн.

Згідно пункту 1.1 договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору безпосереднє виконання даного договору з боку виконавця провадитиметься адвокатами адвокатського об`єднання "ЮрЕксперт": Новікова Вікторія Олегівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3758/10, видане Київською обласною КДК адвокатури від 25 вересня 2008 р., посвідчення адвоката №3758/10, видане Київською обласною КДК адвокатури від 25 вересня 2008 р.; Ковальов Юрій Юрійович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1803/10, видане Київською обласною КДК адвокатури 28 вересня 2000 року, посвідчення адвоката №1803/10, видане Київською обласною КДК адвокатури 28 вересня 2000 року.

За умовами пункту 4.1 договору, замовник сплачує виконавцю вартість наданих послуг та інші платежі за договором, в національній валюті - гривні, в готівковій формі або шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Обсяг наданих послуг, в тому числі кількість витраченого часу, перелік послуг, і їх загальна вартість відповідно до цього договору, інші платежі за договором, сторони фіксують в рахунку, деталізації рахунку та актах приймання наданої правничої (правової) допомоги, що повинні бути укладені в письмовій формі. Акти приймання наданої допомоги мають бути підписані уповноваженими представниками сторін (пункт 4.2 договору).

Пунктом 4.3 договору сторони погодили, що у випадку отримання адвокатом повного позитивного правового результату, як-то: винесення судом рішення на користь замовника, ухвалення будь-якого іншого акту, що є позитивним для замовника залежно від замовлених ним послуг і подібне, замовник окремо від вартості наданих послуг сплачує виконавцю гонорар адвоката (гонорар успіху) у наступних розмірах: 4.3.1 шодо майнових спорів - до 10 (десяти) відсотків від суми, що була предметом розгляду і стосується інтересів замовника, за рішенням суду або іншого уповноваженого органу; 4.3.2 щодо немайнових спорів - у розмірі до 20000,00 грн. Розмір гонорару адвоката в кожному окремому випадку сторони погоджують в акті приймання правничої (правової) допомоги.

Цей договір укладений строком на п`ять років і набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами. Договір може бути розірваний кожною стороною достроково із попередженням другої сторони за один місяць до закінчення дії договору (пункт 8.1 договору).

Актом приймання наданої правничої допомоги №07 від 30.05.2022 сторони погодили, що згідно із договором про надання правничої (правової допомоги) № 09/04 ПТ від 09.04.2021 виконавець надав, а замовник прийняв послуги правової (правничої) допомоги з питань, зазначених в рахунку №07 від 30.05.2022. Послуги правової (правничої) допомоги згідно даного акту надані якісно та вчасно. Замовник не має претензій щодо якості наданих послуг. Загальний обсяг наданих послуг правової (правничої) допомоги згідно вищевказаного договору: складання позову та подання його до Господарського суду м.Києва, складання відповіді на відзив, надсилання відповідачеві у справі №910/2692/22 (суддя Васильченко Т.В.). Загальна вартість юридичних послуг, наданих виконавцем, відповідно до попереднього погодження сторонами становить 50000,00 грн без ПДВ.

Рахунком №07 було визначено такі послуги: правнича допомога в складанні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення зобов`язання за договором №22228/20-121-01-20-09551 від 27.07.2020, укладеним між замовником та ДП НАЕК "Енергоатом" та поданні до суду; складання відповіді на відзив в інтересах замовника у справі №910/2692/22, що розглядається суддею Васильченко Т.В. в Господарському суді міста Києва.

Вищезазначені послуги згідно рахунку №07 від 30.05.2022 були надані в період з 07.11.2021-30.05.2022 із витраченим адвокатом часом 10 годин, вартістю 50000,00 грн без ПДВ.

Судом встановлено, що Ковальов Юрій Юрійович є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України). Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вищевказаній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Відповідач подав заперечення проти розміру витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на те, що вони є необґрунтованими та не співмірними до часу, витраченого адвокатом на підготовку і супровід незначної за своєю складністю справи в суді. При цьому, вказував, що представник позивача здійснював представництво свого клієнта в інших аналогічних справах, зокрема, у справі про стягнення основного боргу за тим же договором, що є предметом даного судового спору, а тому витрачений ним час на підготовку позовної заяви є завищеним. Разом з цим, відповідачем ставиться під сумнів необхідність представництва позивача саме адвокатом Ковальовим Юрієм Юрійовичем, з підстав того, що будучи кінцевим бенефіціаром (тобто власником клієнта, ТОВ «П`ята стража Київ"), він уклав договір про надання правничої допомоги фактично з самим собою, оскільки він є власником Адвокатського об`єднання та видає адвокату, тобто, самому собі, ордер на представництво інтересів позивача; отже, зобов`язання ТОВ «П`ята стража Київ» як замовника та боржника по відношенню до адвоката Ковальова Ю.Ю., як виконавця та кредитора у відносинах надання професійної правової допомоги, були відсутні від самого початку, у зв`язку з чим просить суд зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивача.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, а також розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, беручи до уваги клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг (п.2 ч.5 ст.129 ГПК України).

Водночас, суд відхиляє аргументи відповідача щодо відсутності у позивача необхідності використовувати послуги адвоката Ковальова Ю.Ю. з огляду на наявність корпоративних відносин між ним та ТОВ «П`ята стража Київ», оскільки чинним законодавством не обмежено можливості представництва юридичної особи адвокатом в залежності від наявності/відсутності в останнього корпоративних прав такої юридичної особи. При цьому, відповідач не надав жодного належного і допустимого доказу на підтвердження зазначеної обставини.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн, що є пропорційним предмету спору, складності даної справи та обсягом робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання правничої (правової допомоги) № 09/04 ПТ від 09.04.2021.

При цьому, судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів учасника справи (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 та від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).

Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "П`ята Стража Київ" до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 483938,09 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "П`ята Стража Київ" (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7; ідентифікаційний код: 35838823) 3% річних у розмірі 120544 (сто двадцять тисяч п`ятсот сорок чотири) грн 22 коп., інфляційні втрати у розмірі 358584 (триста п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) грн 44 коп., судовий збір у розмірі 7186 (сім тисяч сто вісімдесят шість) грн 93 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26.07.2022.

Суддя Т.В. Васильченко