ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2022 року м.Дніпро Справа № 908/794/19(908/1769/21)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.,

секретар судового засідання Зелецький Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р. у справі №908/794/19(908/1769/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком", м. Запоріжжя

до ОСОБА_1 , м. Київ

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

1. ОСОБА_2 , м. Київ; 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Просперо Сістемз", м. Київ; 3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство "Торнадо-Пласт", м. Київ

про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та зобов`язання повернути майно

в межах справи №908/794/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком", м. Запоріжжя

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р. (повний текст складено - 01.11.2021р., суддя - Юлдашев О.О.) у справі №908/794/19(908/1769/21) позовні вимоги задоволено повністю. Скасовано рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталії В`ячеславівни від 13.10.2015р. №25256326 про державну реєстрацію речових прав на нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень №3, приміщення з №1 по №27 (групи приміщень №12)), приміщення з №1 по №25 (групи приміщень №3а), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1694,8 кв. м., що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2 530,00 кв. м., винесене на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1103 від 09.10.2015р. Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком" право власності на нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень №3, приміщення з №1 по №27 (групи приміщень №12)), приміщення з №1 по №25 (групи приміщень № 3а), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1694,8 кв. м. (у тому числі: офісні приміщення площею - 1239,30 грн., місця спільного користування - 455,50 кв. м.), що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2530,00 кв. м. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком" нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень №3, приміщення з №1 по №27 (групи приміщень №12), приміщення з №1 по 25 (групи приміщень №3а), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1694,8 кв. м, (у тому числі: офісні приміщення площею - 1239,30 кв. м, місця спільного користування: 455,50 кв. м), що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2530,00 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 47270,00 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком" витрати зі сплати судового збору у розмірі 4540,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що:

- надані сторонами докази, в їх сукупності, досліджені судом, свідчать про більшу вірогідність в доведенні вимог позивача, ніж аргументів відповідача (з наданням підтверджувальних доказів) на зазначення протилежного;

- суд дійшов висновку, що доводи, викладені в поясненнях та поданих доказах, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків позивача;

- судом не прийнято доводи відповідача про необхідність застосування реституції як належного способу захисту прав позивача з огляду на перебування ТОВ "Ватсон-Телеком" в процедурі ліквідації майна і положень, викладених в ст. 59 КУзПБ;

- в силу ст. 75 ГПК України обставини недійсності договору купівлі-продажу №1103 від 09.10.2015р., встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020р. у справі №908/794/19(905/1646/17), що набрало законної сили, не доказується при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі позивач, відповідач і третя особа на стороні позивача. Водночас, презумпція недійсності договору купівлі-продажу №1103 від 09.10.2015р. є підставою для повернення майна позивачу і скасування рішення про державну реєстрацію на це майно за відповідачем;

- судом враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11.09.2018р. у справі №909/968/16, в яких зазначено, що згідно із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо;

- з огляду на ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не відновить порушені права позивача, а тому наявні правові підстави для визнання права власності за ТОВ "Ватсон-Телеком" на нього (аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі №922/2589/19);

- з огляду на встановлені судом обставини та враховуючи, що позивачем доведено та належними доказами підтверджено протиправність знаходження у відповідача нерухомого майна, що належало позивачу, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог у повному обсязі.

2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р., у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, судові витрати по сплаті покласти на позивача.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, винесеним при неповному з`ясуванні судом обставин, що мали значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права;

- ОСОБА_1 на виконання умов договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.10.2015р. було сплачено 3000000,00 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ "Ватсон-Телеком", а також 30000,00 грн. збору з операції придбання нерухомого майна;

- Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., яка виконувала функції державного реєстратора, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 25256326 від 13.10.2015р. 15:24:52, на підставі якого внесено запис про право власності на приміщення за ОСОБА_1 у повній відповідності до норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення). Жодних доводів, які спростовують законність винесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ліквідатор в позовній заяві не навів, жодних порушень в діях приватного нотаріуса як державного реєстратора не встановлено;

- ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відсутність в судовому рішенні відомостей про визнання, зміну чи припинення цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства, унеможливлює проведення державної реєстрації відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Ліквідатор ТОВ "Ватсон-Телеком" в первісній позовній заяві не просив Господарський суд Запорізької області визнати, змінити чи припинити рішенням суду речові права відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а тому вимога позовної заяви про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно не могла бути задоволена. Заявою про збільшення розміру позовних вимог від 16.09.2021р. одночасно змінюються (доповнюються) і підстави і предмет позову, що не відповідає вимогам процесуального законодавства у зв`язку із чим така заява мала бути не прийнята до розгляду та повернута заявнику;

- до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.09.2021р. не додано доказів сплати судового збору за збільшення позовних вимог, що є підставою для її неприйняття до розгляду та повернення заявнику. Посилання ліквідатора ТОВ "Ватсон-Телеком" СиротенкоО.О. на відстрочення сплати судового збору є необґрунтованими, оскільки згідно зі ст. 5 КУзПБ кредитори можуть створювати фонд для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого. Порядок формування фонду та порядок використання його коштів визначаються рішенням комітету кредиторів та затверджуються ухвалою господарського суду. В даній справі жодних доказів звернень до кредиторів ТОВ "Ватсон-Телеком" щодо створення фонду для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого ліквідатор не надав. За рахунок таких коштів ліквідатор міг би сплатити судовий збір за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.09.2021р. Ринкова вартість спірних нежитлових приміщень в розмірі 3000000,00 грн., на яку посилається ліквідатор ТОВ "Ватсон-Телеком" встановлювалась ще в 2015р. і на даний час є не актуальною та не відповідає дійсній вартості, а відтак згідно приписів ч. 2 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" розмір судового збору за подання відповідної заяви про збільшення розміру позовних вимог мав попередньо визначити суд. Вказані доводи були заявлені в запереченні скаржника на заяву про збільшення розміру позовних вимог, але відхилені судом ухвалою від 12.10.2021р.;

- заявлені позовні вимоги ТОВ "Ватсон-Телеком" в особі ліквідатора в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно стосуються виключно рішень та дій державного реєстратора речових прав на нерухоме майно - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. Жодних вимог стосовно підстав набуття права власності на нерухоме майно позивачем не заявлено, як і не заявлено вимог про визнання права власності чи іншого речового права на нерухоме майно. Зважаючи, що вимоги про визнання права власності чи іншого речового права на нерухоме майно ТОВ "Ватсон-Телеком" не заявлено, позовні вимоги стосуються виключно рішень та дій суб`єкта владних повноважень щодо проведення державної реєстрації права (а не підстав набуття права), з урахуванням висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду (постанова від 19.05.2020р. у справі №916/1608/18) спір не підлягав вирішенню в порядку господарського судочинства, а належав до компетенції адміністративного суду. Суд першої інстанції мав закрити провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України в частині вимог про скасування рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірні нежилі приміщення;

- ні у відзиві на позовну заяву, ні в поясненнях ОСОБА_1 не оспорювала наявність у ТОВ "Ватсон-Телеком" підстав для визнання права власності на спірні нежилі приміщення, але наголошувала, що повернення у власність ТОВ "Ватсон-Телеком" нежилих приміщень можливе лише в разі застосування двосторонньої реституції та повернення ОСОБА_1 , сплачених за дане приміщення коштів в розмірі 3000000,00 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ "Ватсон-Телеком", а також 30000,00 грн. збору з операції придбання нерухомого майна та інших збитків, які понесені ОСОБА_1 у формі витрат на поточний та капітальний ремонт приміщень та їх поліпшення, що порушить принцип рівності сторін правочину. Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосував ст. 392 ЦК України;

- ст. 1212 ЦК України не може бути застосована у даній справі, оскільки ОСОБА_1 спірні нежилі приміщення набувала за свій рахунок, а не за рахунок іншої особи (потерпілого) та підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. за реєстровим №1103, а не без достатньої правової підстави. Вказаний договір на той момент був більш ніж достатньою правовою підставою для виникнення права власності на нежилі приміщення в ОСОБА_1 . Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Ставлячи питання про зобов`язання відповідача повернути позивачу спірні нежилі приміщення фактично ставиться питання про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015р., укладеного між ТОВ "Ватсон-Телеком" та ОСОБА_1 . Разом з тим, позивачем не ставиться питання про повернення ОСОБА_1 сплачених за приміщення коштів в розмірі 3000000,00 грн. на розрахунковий рахунок ТОВ "Ватсон-Телеком", а також 30000,00 грн. збору з операції придбання нерухомого майна та інших збитків, які понесені ОСОБА_1 у формі витрат на поточний та капітальний ремонт приміщень та їх поліпшення. Суд першої інстанції неправильно застосував ст. ст. 216, 1212 ЦК України;

- ухвалою від 28.09.2021р. у даній справі суд першої інстанції незаконно виключив з числа відповідачів - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. ТОВ "Ватсон-Телеком" не подавало клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем. В будь-якому разі приватний нотаріус мав виступати хоча б третьою особою в даній справі, оскільки саме його рішення, як державного реєстратора оскаржується в межах цієї справи. Незаконне вилучення відповідача зі справи стало підставою для стягнення всіх судових витрат з ОСОБА_1 . Судом першої інстанції порушено ст. ст. 48,129 ГПК України.

2.2. Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі.

Керівник ТОВ "Ватсон-Телеком" Крижовий Д.В. у відзиві на апеляційну скаргу просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р. залишити без змін. Посилається на те, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим при повному дослідженні всіх обставин справи та доказів, преюдиційності фактів встановлених в межах іншого спору у справі №908/794/19(905/1646/17) та прийнято без порушень норм матеріального та процесуального права, а отже є таким, що не підлягає скасуванню. ОСОБА_1 починаючи з 22.04.2021р., після того як вона програла судовий спір у Верховному Суді у справі №908/794/19(905/1646/17) звернулась до приватного нотаріуса Ялова Н.О. для нотаріального посвідчення заяви про заборону вчинення реєстраційних дій від 29.04.2021р. та зареєстрованої у реєстрі за №2917 для її використання на протязі всього 2021р.-2022р. з метою недопущення повернення спірних приміщень у власність ТОВ "Ватсон-Телеком". Відповідну заяву ОСОБА_1 регулярно використовувала з метою вчинення дій щодо внесення через Приватного нотаріуса Джурук Н.В. в порядку ст. 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п. 5-1, 17 Порядку "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій по відношенню до нежилого приміщення, що свідчить про те, що вона намагалася не допустити повернення нерухомого майна його законному власнику - ТОВ "Ватсон-Телеком". Остання заборона вчинення реєстраційних дій була зареєстрована у державному реєстрі 09.02.2022р. та припинила свою дію 23.02.2022р., в той самий день право власності повернулося до ТОВ "Ватсон-Телеком". Таким чином, ОСОБА_1 була повністю обізнана про наслідки втрати права власності та неможливість в подальшому використовувати приміщення для передачі в оренду з метою отримання доходу розробила план із залученням ФОП, які будуть отримувати максимальний розмір прибутку і після втрати права власності ОСОБА_1 . З огляду на те, що ТОВ "Ватсон-Телеком" керуючись ч. 4 ст. 75 ГПК України заявило позовну вимогу про скасування рішення приватного нотаріуса в межах даної справи, оскільки не потрібно було доводити уже встановлені факти (преюдиційні) недійсності договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015р., що досліджувались судами всіх інстанцій в межах справи про банкрутство ТОВ "Ватсон-Телеком", та враховуючи той факт, що така вимога не заявлялась до цього. У даній справі було визнано недійсним документ, який став підставою набуття права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 , а в даному позові заявлена вимога про скасування рішення приватного нотаріуса, що прямо витікає з недійсності договору та є взаємопов`язаною, оскільки баланс інтересів сторін має бути справедливо відновлений. Враховуючи визнання договору купівлі-продажу недійсним на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020р., останній не породжує жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. У розумінні положень ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 16.01.2020р.) на відміну від положень ч. 2 ст. 26 цього Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав (аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20.08.2020р. у справі №916/2464/19, від 03.09.2020р. у справі №914/1201/19). Враховуючи правові висновки Верховного Суду, зокрема викладені в постанові від 10.11.2021р. у справі №361/3659/18, ТОВ "Ватсон-Телеком" було обрано ефективний спосіб захисту, який поновлює право власності позивача на нерухоме майно раніше відчужене по недійсному правочину за даних фактичних обставин. Беручи до уваги, що скаржник не навів жодного аргументу у чому саме полягає одночасна зміна і предмету і підстав позову, такі доводи є хибними та такими, що не відповідають дійсності. У даному спорі не відбулось змін підстав первісного позову. Позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса, визнання права власності за позивачем, про зобов`язання відповідача повернути майно базуються на одній підставі та нормативному обґрунтуванні, а саме повернення у власність майна, яке вибуло за недійсним договором та необхідність ефективного відновлення свого порушеного права. З огляду на відсутність зміни підстав позову, заявлена позовна вимога про визнання права власності була доповненням предмету позову у справі, без одночасної зміни підстав позову. Доводи відповідача про незастосування ст. 1212 ЦК України є хибними, оскільки відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Щодо необхідності застосування двосторонньої реституції, позивач з цим не погоджується, оскільки позивач наразі перебуває в особливому правовому режимі за наслідками порушення щодо нього справи про банкрутство та переслідує основну мету процедури, якою є відновлення платоспроможності боржника за рахунок повернення у його власність нерухомого майна, що було відчужено за недійсним договором, тому така позовна вимога, заявлена у справі про банкрутство, носить характер вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Позивачем було надіслано на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повідомлення від 19.05.2022р. про втрату 23.03.2022р. права власності ОСОБА_1 на спірні нежилі приміщення. Також позивачем було надіслано на адреси ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повідомлення від 27.05.2022р. про відмову від договорів оренди, укладених з ними ОСОБА_1 , а на адресу ОСОБА_1 повідомлення від 14.04.2022р. про необхідність надання позивачу реквізитів для повернення 3000000,00 грн. ОСОБА_1 . У справі №915/441/18 в постанові від 24.01.2019р. Верховний Суд зробив висновок, що якщо ліквідатором позивача (банкрута) заявлено вимоги про повернення майна банкрута у ліквідаційну масу в межах справи про банкрутство позивача, це зумовлює обов`язок судів здійснювати розрахунок судового збору за ставкою, визначеною п. п. 10 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання заяв у майнових спорах, стороною яких є боржник. Розгляд спорів з майновими вимогами до суб`єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства та визначений позивачем у статусі відповідача у такому спорі, а також справ за позовами арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) при реалізації ними повноважень щодо повернення майна банкрута до ліквідаційної маси законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, без порушення окремих справ позовного провадження. Суд першої інстанції правомірно розглядав спір у межах справи про банкрутство, а підстав для закриття провадження не було і немає. Жодних порушень судом при виключенні приватного нотаріуса Назарчук Н.В. зі складу відповідачів у спорі не було допущено, оскільки наразі є сталою судова практика, яка визначає, що належним відповідачем у справі, в якій позивачем заявлено вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вилучення з Державного реєстру прав запису про право власності на спірне майно, поновлення запису про право іпотеки на спірне майно, має бути особа, право якої зареєстровано та оспорюється позивачем, а також особа, якій фактично пред`явлено позовну вимогу про поновлення запису про право іпотеки позивача щодо її майна, а не реєстратор чи приватний нотаріус (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018р. у справі №902/672/16, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019р. у справі №926/2353/18). У постанові від 07.07.2021р. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зробив правовий висновок, що позовну вимогу про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути висунуто до приватного нотаріуса, який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. На думку позивача, судом першої інстанції належним чином було досліджено питання правомірності надання позивачем приватному нотаріусу Назарчук Н.В. статусу відповідача у справі та виконано належним чином свій обов`язок щодо виключення приватного нотаріуса зі складу відповідачів, що повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду. Розподіл судових витрат судом було здійснено належним чином, оскільки врахувавши позиції Верховного Суду у даному випадку єдиним належним відповідачем є ОСОБА_1 , а тому керуючись ст. 129 ГПК України судові витрати покладені виключно на відповідача у повному обсязі.

Арбітражний керуючий Міщенко Я.О. у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р. залишити без змін. Посилається на те, що повністю погоджується з позицією, викладеною директором ТОВ "Ватсон-Телеком" Крижовим Д.В. у відзиві на апеляційну скаргу. Рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р. є законним, а апеляційна скарга безпідставною.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.05.2022р. колегією суддів: головуючий суддя - Вечірко І.О. (доповідач), судді - Парусніков Ю.Б., Білецька Л.М. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 29.06.2022р.

За розпорядженням керівника апарату суду від 28.06.2022р. у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Білецької Л.М. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Вечірко І.О. (доповідач), судді - Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.06.2022р. вказаною колегією суддів прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р. у даній справі до свого провадження.

В судовому засіданні 29.06.2022р. представник ОСОБА_1 надав пояснення в обґрунтування доводів апеляційної скарги, а представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував. Інші учасники провадження у справі в судове засідання не з`явились.

29.06.2022р. в судовому засіданні оголошено перерву до 13.07.2022р., в судовому засіданні 13.07.2022р. оголошено перерву до 20.07.2022р.

У судовому засіданні 20.07.2022р. прийняли участь представники ОСОБА_1 , ТОВ "Ватсон-Телеком" та ОСОБА_2 та в режимі відеоконференції надали пояснення по апеляційній скарзі.

Треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю "Просперо Сістемз" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне підприємство "Торнадо-Пласт" своїх представників для участі у судовому засіданні не направили.

В судовому засіданні 20.07.2022р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

09.10.2015р. ТОВ "Ватсон-Телеком" (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, відповідно до якого продавець продає, а покупець набуває у власність 67/100 нежилого приміщення площею 1694,8 кв. м. №№ 1, 2, 3 (групи приміщень), з №1 по №27 (групи приміщень №12), з №1 по №25 (групи приміщень №3а), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020р. у справі №908/794/19(905/1646/17) в межах справи №908/794/19 про банкрутство ТОВ "Ватсон-Телеком" задоволено позов ОСОБА_2 до ТОВ "Ватсон-Телеком" та ФОП Іванченко Ірини Валеріївни, третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., яким визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015р. серія та номер: 1103, укладений між ТОВ "Ватсон-Телеком" та ОСОБА_1 , яким було відчужено нежилі приміщення, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 8, загальною площею 1694,8 кв. м., що складає 67/100 частин від нежилого будинку площею 2530,00 кв. м.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020р. рішення Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020р. у справі №908/794/19(905/1646/17) скасовано, в позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22.04.2021р. скасовано постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.12.2020р. у справі №908/794/19(905/1646/17), а рішення Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020р. залишено в силі.

Постановою Господарського суду Запорізької області від 04.03.2021р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Ватсон-Телеком" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражного керуючого Сиротенка Олександра Олександровича.

Згідно з Інформаційною довідкою №261008692 від 10.06.2021р. нежилі приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень №3, приміщення з №1 по №27 (групи приміщень №12), приміщення з №1 по 25 (групи приміщень №3а), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1694,8 кв. м., що складає 67/100 частини від нежилого будинку площею 2530,00 кв.м, станом на 10.06.2021р. на праві приватної власності зареєстровані за ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації - договір купівлі-продажу, серія та номер: 1103, виданий 09.10.2015р., видавник: Назарчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; заява про повний розрахунок, серія та номер: 1113, виданий 13.10.2015р., видавник: Назарчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Після набуття законної сили рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.08.2020р. Іванченко І.В. не повернула зазначене нежиле приміщення ТОВ "Ватсон-Телеком".

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до місцевого господарського суду в межах справи про банкрутство ТОВ "Ватсон-Телеком".

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.11.2021р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Просперо Сістемз" задоволено. Постанову Господарського суду Запорізької області від 04.03.2021 у справі №908/794/19 скасовано. Справу №908/794/19 надіслано до Господарського суду Запорізької області для розгляду на стадію розпорядження майном.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази, що стосуються фактів, на які учасники провадження у справі посилаються в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права дійшла висновку про наступне.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача, заявлені в межах справи про банкрутство ТОВ "Ватсон-Телеком" до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, визнання права власності та зобов`язання повернути майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 46 ГПК України викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019р. у справі №924/1473/15 та Верховного Суду від 15.10.2020р. у справі №922/2575/19, від 23.02.2022р. №904/6132/19.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захисту його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.07.2021р. у справі №910/18389/20.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вимоги про скасування рішення державного реєстратора та повернення відповідачем майна доповнив новою вимогою про визнання права власності на це майно.

Заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісною підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

У заяві про збільшення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмета позову, позивач первісні позовні вимоги, зокрема, про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та зобов`язання повернути майно, залишив незмінними, тобто без їх коригування, що не свідчить про подання позивачем нового позову.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримався вимог ч. 3 ст. 46 ГПК України та за результатами розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог дійшов правильного висновку, який відповідає вказаним вище висновкам Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми процесуального права, що спростовує твердження скаржника про порушення судом першої інстанції цієї норми процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконне вилучення судом першої інстанції відповідача - приватного нотаріуса апеляційний господарський суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 17.04.2018р. у справі №523/9076/16 (п. 41), від 13.03.2019р. у справі №757/399920/15 (п. 31) звернула увагу, що визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, є загальним і безпосередньо випливає із змісту положень ЦПК України.

Відповідно до сталої судової практики, яка визначає, що належним відповідачем у справі, в якій позивачем заявлено вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень має бути особа, право якої зареєстровано та оспорюється позивачем, а не реєстратор чи приватний нотаріус (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018р. у справі №902/672/16, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2019р. у справі №926/2353/18).

У постанові від 07.07.2021р. у справі №369/14294/17 Касаційний господарський суд зробив правовий висновок, що позовну вимогу про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути висунуто до приватного нотаріуса, який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції правомірно зазначено, що не може бути відповідачем у даній справі приватний нотаріус, який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що розгляд даного спору повинен здійснюватися судом адміністративної юрисдикції колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду від 13.03.2019р. у справі №202/30/17 зазначила, що оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивача та з належним виконанням умов цивільного договору (договору про іпотечний кредит), цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства; належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності; у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності нотаріуса, прийнятих або вчинених ним під час реалізації функцій державного реєстратора, якщо позовні вимоги спрямовані на захист заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства приватного (майнового) права у відносинах з іншими особами, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а сама така справа - розглядатися залежно від суб`єктного складу її учасників за правилами ЦПК України чи ГПК України.

16.04.2019р. ухвалою Господарського суду Запорізької області за заявою боржника - ТОВ "Ватсон-Телеком" відкрито провадження у справі № 908/794/19 про банкрутство ТОВ "Ватсон-Телеком". Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном боржника. Розпорядником майна судом призначено арбітражного керуючого Міщенко Я.О.

Згідно із ст. 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

За приписами ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (КузПБ).

Відповідно до ст. 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення крім іншого здійснює такі повноваження: приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; аналізує фінансовий стан банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; формує ліквідаційну масу; заявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

На час відкриття провадження у справі про банкрутство майно боржника, яке перебуває в особливому правовому режимі, за різних підстав може перебувати у інших осіб, тоді як одним із завдань у справі про банкрутство боржника є захист майна боржника, у межах якого може здійснюватися перевірка законності та підставності передачі майна боржника іншим особам, а відтак здійснюватися заходи щодо повернення майна боржнику.

Оскільки ініціювання цього спору та вимоги заявлені у справі у межах виконання ліквідатором обов`язку щодо вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, тому їх розгляд повинен здійснюватися саме в межах цієї справи про банкрутство ТОВ "Ватсон-Телеком".

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020р. у справі №923/364/19, від 16.06.2020р. у справі №904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення чи спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі №338/180/17, від 11.09.2018р. у справі №905/1926/16, від 30.01.2019р. у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019р. у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020р. у справі №469/1044/17).

Апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту прав.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019р. у справі №925/698/16).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.09.2020р. у справі №907/29/19, формулюючи висновок щодо необхідності чіткого розмежування обставин, що мають преюдиційне значення, та правової оцінки судом обставин, зазначила, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Згідно постанови Верховного Суду від 22.04.2021р. у справі №908/794/19(905/1646/17), задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що відповідачі, укладаючи спірний договір, діяли поза межами принципу добросовісності, що підтверджується, зокрема, такими обставинами: внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015р. серія та номер 1103 між ТОВ "Ватсон-Телеком" та ОСОБА_1 було відчужено нежилі приміщення, що становили основний актив товариства; спірний договір було укладено протягом строку, в межах якого ОСОБА_2 мало бути виділено частку майна у зв`язку із його виходом зі складу учасників товариства; ТОВ "Ватсон-Телеком" відчужило нерухоме майно за ціною, яка є набагато нижчою за ринкову ціну аналогічного майна, а саме - майно було відчужено за ціною 3000000,00 грн. при ринковій вартості цієї нерухомості в 28369535 грн. (станом на момент продажу). Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що встановлена судом першої інстанції наявність у спірного договору (договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015р.) ознак фраудаторного правочину, вказує на наявність підстав для визнання його недійсним за підставами його невідповідності загальним засадам цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора апеляційний господарський суд враховує наступне.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державною вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020р. у справі №910/10987/18.

Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснюється на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття права на це майно.

У ч. 2 ст. 26 вказаного Закону (в редакції, чинній до 16.01.2020р., яка діяла на час прийняття оскарженого рішення приватного нотаріуса як державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. "а" п. 2 ч. 4 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020р., ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній з 01.01.2020р.) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. п. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п. п. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020р. такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

За змістом п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2016р. спосіб захисту у вигляді скасування запису вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі №906/516/19, від 23.06.2020р. у справі №905/633/19, від 23.06.2020р. у справі №922/2589/19, від 30.06.2020р. у справі №922/3130/19, від 14.07.2020р. у справі №910/8387/19, від 03.09.2020р. у справі №914/1201/19, від 20.08.2020р. у справі №916/2464/19, від 28.10.2020р. у справі №910/963/19, від 01.12.2020р. у справі №916/1935/19, від 27.05.2021р. у справі №914/1201/19.

Судом першої інстанції під час розгляду даної справи правомірно враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11.09.2018р. у справі №909/968/16, відповідно до якої згідно із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Апеляційним господарським судом враховується правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 31.08.2021р. у справі №921/273/20, відповідно до якої згідно із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Матеріали даної справи свідчать про протиправність знаходження у відповідача нерухомого майна, що належало ТОВ "Ватсон-Телеком" після прийняття рішення суду про визнання недійсним договору, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав за Іванченко І.В.

Статтею 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Таким чином, законодавцем врегульована правова ситуація у разі невідповідності відомостей, що внесені та містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20.02.2018р. у справі №917/553/17, від 03.04.2018р. у справі №922/1645/18.

За змістом ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставою для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Оскільки правовстановлюючим документом, що зумовив виникнення права власності відповідача на спірне майно, є договір купівлі-продажу, визнання у судовому порядку недійсним такого договору є самостійною та достатньою підставою для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (постанова Верховного Суду від 31.08.2021р. у справі №921/273/20).

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.02.2020р. у справі №915/572/17 викладено правову позицію, що дотримання законодавства суб`єктом державної реєстрації прав під час внесення запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою не виключає можливості задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача.

У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.12.2019р. у справі №922/1110/18, від 05.12.2019р. у справі №906/208/19 зазначено, що запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав або про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

За змістом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Із зазначеними положеннями також кореспондуються ч. ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його визнанні.

Системний аналіз положень ст. ст. 316, 317, 328, 346 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що правом власності є право особи володіти, користуватися та розпоряджатися річчю (майном), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2).

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не визнає право власності позивача на спірне майно та заперечує необхідність його передачі ТОВ "Ватсон-телеком" не зважаючи на прийняття судом рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 09.10.2015р.

Верховний Суд в постанові від 24.05.2022р. у справі №924/1282/13(924/60/21) звернув увагу, що державна реєстрація права на рухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на майно та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності на відповідне рухоме майно. Офіційне визнання права власності особи за судовим рішенням, можливість якого передбачена нормами цивільного законодавства, за відсутності внесення до державного реєстру прав власності даних про прийняття такого рішення суду, не надає попередньому власнику додаткових повноважень щодо володіння, користування чи розпорядження цим майном та не обмежує прав визнаного судом власника у його правомочностях щодо такого майна.

У даній справі ТОВ "Ватсон-Телеком" як особа, яка вважає, що право власності на спірне нерухоме майно порушено, заявило вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно та вимогу про визнання права власності за собою, що передбачає припинення права власності за Іванченко І.В. та визнання права власності за ТОВ "Ватсон-Телеком", тому така вимога не суперечить положенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та є ефективним способом захисту. У зв`язку з чим доводи відповідача про те, що звернення позивача із вимогою про скасування державної реєстрації права власності з одночасним зверненням із вимогою про визнання права власності за позивачем суперечить положенням ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", є безпідставними, а доводи позивача про правильність заявлених ним вимог - обґрунтованими.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 31.08.2021р. у справі №921/273/20.

З огляду на вищенаведене, враховуючи ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для визнання права власності за ТОВ "Ватсон-Телеком" на спірне нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що норма ст. 1212 ЦК України не може бути застосована у даній справі спростовуються правовими висновками Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі №6-3090цс15, до якої звернулась колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 10.02.2022р. у справі №19/5009/2383/11(908/2229/20), зазначено, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23.09.1982р., "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986р., "Щокін проти України" від 14.10.2010р., "Сєрков проти України" від 07.07.2011р., "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000р., "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009р., "Трегубенко проти України" від 02.11.2004р., "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014р.) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, як що не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

При цьому, ЄСПЛ у питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Поряд з цим суттєве значення має й принцип судового нагляду у процедурах банкрутства, оскільки з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Наведений принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо.

Господарський суд у справах про банкрутство має забезпечити як принцип рівності учасників процедури банкрутства, баланс інтересів боржника і його кредиторів та інших заінтересованих учасників, так і справедливий розподіл майна боржника між кредиторами, що є особливістю процедури банкрутства.

При застосуванні норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України щодо захисту права власності, яке є непорушним, судам слід враховувати всі обставини справи у їх сукупності і в тому рахунку норми, які є спеціальними і якими регулюються справи про банкрутство.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності порушення ч. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими позивачем вимогами є законним заходом, який спрямований на встановлення балансу інтересів боржника та кредиторів у справі про банкрутство та повернення в ліквідаційну масу відчуженого боржником за недійсним правочином майна, і є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям.

Місцевим господарським судом правомірно відхилено доводи відповідача про застосування реституції за наслідками визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна з огляду на знаходження ТОВ "Ватсон-Телеком" в процедурі банкрутства.

За наведених обставини та враховуючи, що позивачем доведено та належними доказами підтверджено протиправність знаходження у відповідача нерухомого майна, що належало позивачу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи межі перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не отримали підтвердження під час апеляційного провадження, не спростовують висновків місцевого господарського суду та не доводять порушення судом норм матеріального і процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення таким вимогам закону відповідає.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності із нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Вказані вимоги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення були дотримані.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

Разом із тим, апеляційний господарський суд погоджується із обґрунтованими доводами позивача, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

З огляду на встановлені обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в апеляційній інстанції, а також враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апеляційний господарський суд, з підстав, викладених у п. 3.3 даної постанови, дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 21.10.2021р. у справі №908/794/19(908/1769/21) - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текс постанови складено 25.07.2022р.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков