ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/2170/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.

суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання - Соловйова Д.В.

за участю представників:

від позивача: Перевощикова Т.М.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ" (Convex Intermational GmbH)

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 22 грудня 2021 року про закриття провадження у справі, суддя в І інстанції Літвінов С.В., повний текст якої складено 28.12.2021 в м. Одемі

у справі №916/2170/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ" (Convex Intermational GmbH)

до: Приватного підприємства "Вересень"

про визнання контракту недійсним

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства "Вересень" (далі - Підприємство) про визнання недійсним положення п.7.1 Контракту №UA-2018-19 від 17.09.2018р., згідно з яким Продавець і Покупець вживатимуть всіх заходів для вирішення дружнім чином всіх суперечок і розбіжностей, що можуть виникнути з/або у зв`язку з цим Контрактом (строк надіслання відповіді на претензію - 10 календарних днів з моменту отримання). У разі, якщо сторони не в змозі прийти до дружньої згоди, всі суперечки і розбіжності підлягають розгляду в суді м. Кельн, відповідно до чинного законодавства Федеративної Республіки Німеччини.

01.12.2021 до господарського суду Одеської області від Приватного підприємства "Вересень" надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.12.2021 року провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ" (Convex Intermational GmbH) до Приватного підприємства "Вересень", про визнання недійсним положень п. 7.1 контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 - закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Закриваючи провадження у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що переданий до суду спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки за умовами п. 8.2 контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 сторони досягли згоди, що по всім іншим питанням, не врегульованих даним контрактом, сторони керуються діючим законодавством Федеративної республіки Німеччини.

Отже, умови Контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 не містять положень, які передбачали б підсудність справи з питань, що виникають з нього судам України.

Спір у цій справі не відноситься і до випадків виключної підсудності судам України справ з іноземним елементом, перелік яких наведений у приписах Закону України "Про міжнародне приватне право".

Очевидним є намір сторін при укладенні контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 передати визначену категорію спорів на вирішення суду іншої держави (Німеччини), виключивши при цьому підсудність таких спорів судам України.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що позивачу було відмовлено у відкритті провадження за його позовом у повноважному компетентному суді м. Кельна.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Товариство звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та направити справу № 916/2170/21 на розгляд до суду першої інстанції.

Скаржник вважає, що оскаржувана ухала винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник, зокрема, зазначає, що:

- судом першої інстанції при закритті провадження у даній справі не враховано, що предметом позову є визнання недійсним арбітражного застереження, а спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, впливає на оцінку обставин при виборі предметної підсудності спору. Отже, так як предметом позову є визнання недійсним арбітражного застереження, а предмет позову також повинен враховуватись судами при розгляді справи, оскiльки корелюється iз способом захисту порушеного права, i в силу зазначеного впливає на оцінку обставин при виборi предметноi пiдсудностi спору, суд першої інстанції мав врахувати саме предмет спору щодо визнання недійсним пункту Контракту щодо арбітражного застереження.

- на думку скаржника, застосування п. 2 ч. 1 ст. ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» не суперечить положенням Господарського процесуального кодексу України, більш того, при розгляді справ за участю іноземного елемента зазначений нормативний акт є спеціальним щодо ГПК, у зв`язку з чим, за загальним правилом, повинні застосовуватися саме положення зазначеного Закону. Отже, застереження в даному випадку передбачає виключно право, а не обов`язок сторiн на звернення до цього суду, у разi відсутності у позивача волевиявлення на звернення до такого суду чинне законодавство жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до господарського суду, у зв`язку з чим позивач i звернувся з позовом до Господарського суду Одеської області.

- судом першої інстанції взагалі не застосовано положення ст. ст. 38, 39 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Враховуючи господарський характер правовідносин, що склалися мiж сторонами, ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про міжнародний комерційний арбітраж» скаржник трактує п. 8.1 Контракту № UA-2019-35 вiд 22.07.2021 саме як арбітражне застереження, проте з «патологічним характером». На думку позивача, судом першої iнстанцiї не дослiджено у повному обсязі суб`єктний склад учасників справи, характер спору та, вiдповiдно, «патологiчнiсть» арбiтражноi угоди та помилково закрито провадження у справi.

- у даній справі не можуть застосовуватись правові висновки, викладені у постановi Верховного Суду вiд 17.06.2021 у справі № 925/467/20, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог, оскільки в ній досліджувався інший предмет спору, а не безпосередньо угода щодо підсудності саме в аспекті дійсності, чинності та виконуваності, а у підсумку - наявність чи вiдсутнiсть підстав для стягнення заборгованості за договором поставки.

- суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалi порушив вимоги процесуального законодавства, не зазначивши до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 120, 121 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач не скористався наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду.

Оскільки частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши представників позивача та відповідачів, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 вересня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ" (Convex Intermational GmbH), що є юридичною особою за законодавством Німеччини (провадевь) та Приватним підприємством "Вересень" (покупець) було укладено контракт №UA-2018-19.

Відповідно до п. 7.1 контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018, продавець і покупець вживатимуть усіх засобів для вирішення дружнім чином всіх суперечок і розбіжностей, що можуть виникнути з/або у зв`язку з цим контрактом (строк надіслання відповіді на претензію - 10 календарних днів з моменту отримання) У разі, якщо сторони не взмозі прийти до дружньої згоди, всі суперечки і розбіжності підлягають розгляду в суді м. Кельна, відповідно до чинного законодавства Федеративної республіки Німеччини.

Згідно з п. 8.2 контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 по всім іншим питанням, не врегульованим даним контрактом, сторони керуються діючим законодавством Федеративної республіки Німеччини.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, якою провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

Питання стосовно необхідності розгляду цього спору судами України чи судом іншої держави (Німеччини) стосується виведення спору з-під компетенції національних судів і за своєю правовою природою належить до питань визначення підсудності відповідного спору. Близька за змістом правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 910/5430/18.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Параграфом 3 глави 2 ГПК України урегульовано територіальну юрисдикцію (підсудність).

Відповідно до частини першої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).

Статтею 366 ГПК України визначено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом:

1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт;

2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні;

3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання;

4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні;

5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців;

6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України;

7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України;

8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні;

9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України;

10) в інших випадках, визначених законами України.

Право на передачу спору, який відноситься до юрисдикції господарського суду, за угодою сторін на вирішення суду іншої держави передбачено у статті 23 ГПК України, згідно з якою у випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий за угодою сторін на вирішення суду іншої держави.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, судовою колегією встановлено, що скаржником не наведено обставин, які з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про міжнародне приватне право» можуть бути підставою для розгляду даного спору у господарських судах України.

Судовою колегією враховується, що пунктом 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено можливість розгляду справи у судах України, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.

Однак, доказів того, що сторони умовами контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 передбачили можливість розгляду спорів, що виникають із даного контракту, у судах України матеріали позовної заяви не містять.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено та перевірено колегією суддів, що п. 8.2 контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 свідчить про досягнення письмової згоди сторонами на застосування відповідно матеріального та процесуального права Німеччини, як до умов контракту так і норм процесуального характеру, які визначають процедуру щодо судового вирішення спору або врегулювання такого.

Відтак, укладаючи контракт № UA-2018-19 сторонами в пункті в пункті 8.2 узгоджено, що у разі неможливості досягти згоди, всі спірні питання, що виникають у зв`язку з цим контрактом, сторони керуються діючим законодавством Федеративної республіки Німеччини.

Тобто сторони дійшли згоди як про підсудність спору так і про право, що підлягає застосуванню до Договору .

Отже, умови Контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 не містять положень, які передбачали б підсудність справи з питань, що виникають з нього судам України.

Спір у цій справі не відноситься і до випадків виключної підсудності судам України справ з іноземним елементом, перелік яких наведений у приписах Закону України «Про міжнародне приватне право».

При цьому, положення частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» підлягають застосуванню за виключенням і з урахуванням того випадку, коли є угода сторін про передачу спору на вирішення суду іншої держави (у даному випадку, сторони за взаємною згодою передали спір, пов`язаний з Контрактом, на вирішення суду іншої держави [Німеччини]).

Законодавча заборона позбавлення права на звернення до господарського суду з огляду на приписи частин першої та четвертої статті 4 ГПК України не може бути визнана обгрунтованою, оскільки сторони власним волевиявленням та за взаємною згодою реалізували своє право на передачу спору (спорів) за Контрактом № UA-2018-19 від 17.09.2018 на вирішення суду іншої держави, уклавши пророгаційну угоду про розгляд справи в іноземному державному суді.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.06.2021 по справі № 925/467/20, в якій висловлено правову позицію, що наявність пророгаційної угоди про розгляд справи в компетентному державному суді іншої держави (Німеччини) виключає розгляд спору у судах України, а тому визнав обґрунтованим факт закриття провадження у такій справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегією суддів не приймається до уваги посилання скаржника на неможливість застосування у даній справі вищевказаної постанови Верховного Суду.

Судова колегія погоджується зі ствердженням заявника апеляційної скарги, що стаття 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачає й інші випадки підсудності справ з іноземним елементом судам України, зокрема якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Про те, це підстава є "послідуючими" після договірної підсудності і є визначальними лише у випадку відсутності будь-якої домовленості сторін про вибір суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" приватноправові відносини визначені як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Досягнення домовленості про застосування права іншої країни і визначення виключної юрисдикції компетентного суду цієї країни у правовідносинах сторін, що ґрунтуються на вказаних принципах, вказує на пріоритетний характер такої домовленості, оскільки вона не суперечить встановленому національним законодавством порядку врегулювання таких правовідносин.

З огляду на те, що сторони не передбачили у Контракті підсудність спорів судам України, враховуючи відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" щодо виключної підсудності, а також беручи до уваги домовленість сторін, викладену у п.8.2 контракту, судова колегія також дійшла до висновку, що цей спір не підлягає вирішенню у господарських судах України.

При цьому, предмет спору по цій справі, ні яким чином не впливає на вище зазначений висновок, оскільки відповідно до приписів ст.204 Цивільного кодексу України дійсність (законність) правочину ( частини правочину) презюмується.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком місцевого суду, що спір у даній справі не підлягає розгляду у господарських судах України.

Посилання скаржника на те, що застосування п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» не суперечить положенням Господарського процесуального кодексу України, більш того, при розгляді справ за участю іноземного елемента зазначений нормативний акт є спеціальним щодо ГПК, у зв`язку з чим, за загальним правилом, повинні застосовуватися саме положення зазначеного Закону, судовою колегією відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 ЗУ «Про міжнародне право» судовою колегією відхиляються з огляду на таке суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Проаналізувавши вищевикладену норму, колегія суддів дійшла висновку, що даною нормою передбачено право суду приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача, у тому випадку коли сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом саме судам України.

Проте, як зазначалось колегією суддів вище, п. 8.2 контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 свідчить про досягнення письмової згоди сторонами на застосування відповідно матеріального та процесуального права Німеччини, як до умов контракту так і норм процесуального характеру, які визначають процедуру щодо судового вирішення спору або врегулювання такого.

Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що на території України знаходяться філії або представництва іноземної юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ".

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на ст.ст. 38, 39 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", якою встановлено, що спори які виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судам України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем у позовній заяві не наведено випадків, визначених у ст. ст. 76, 77 Закону України "Про міжнародне приватне право", які свідчили б про підсудність заявленого ним позову судам України.

Також колегія суддів вважає помилковим твердження скаржника про те, що судом першої інстанції при закритті провадження у даній справі не враховано, що предметом позову є визнання недійсним арбітражного застереження, а спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, впливає на оцінку обставин при виборі предметної підсудності спору, з огляду на таке.

Статтею 16 ЦК, положення якої кореспондують з положеннями ст.20 Господарського кодексу України (далі - ГК), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ці положення застосовуються також до права на звернення до суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі №910/11511/18 при оцінці доцільності певного способу захисту, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Відповідно до ст.5 ГПК здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Положення ч.2 ст.16 ЦК та ст.20 ГК передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (угоди).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Арбітражна угода не є правочином, договором у класичному значенні, адже породжує виключно процесуальні, а не матеріально-правові наслідки. Процесуальним наслідком арбітражної угоди є виключення спору з юрисдикції господарського суду.

Винесення арбітражного рішення на основі недійсної арбітражної угоди є підставою для скасування цього рішення або для відмови у його визнанні і виконанні. Арбітражна угода як юридичний факт не породжує набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відтак укладання цієї угоди не може порушувати цивільних прав чи охоронюваних законом інтересів. За відсутності порушеного матеріального права (інтересу) виключається можливість розгляду судом відповідного позову про захист такого права (інтересу).

Оскільки арбітражна угода забезпечує передачу спорів між сторонами на розгляд арбітражу і не регулює інших питань, то позов про визнання недійсною арбітражної угоди може захищати лише одне право - право на доступ до державного (господарського) суду.

Однак факт існування арбітражної угоди сам по собі порушує право особи на доступ до суду за захистом порушених прав за основним контрактом.

Частина 1 ст.8 Закону "Про міжнародний комерційний арбітраж" передбачає, що суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, наприклад, що ця арбітражна угода є недійсною.

Із наведеної статті випливає, що у разі порушення основного контракту, постраждала сторона завжди має право звернутися до господарського суду за захистом свого порушеного права, і суд має прийняти такий позов до розгляду. Якщо інша сторона не заявлятиме про передачу спору в арбітраж, - у господарського суду буде компетенція розглянути відповідний спір та захистити порушене право особи за основним контрактом. Якщо ж інша сторона заявлятиме про передачу спору в арбітраж, національний суд перевірить, серед іншого, дійсність арбітражного застереження, і якщо таке застереження буде визнане недійсним, також матиме компетенцію розглянути відповідний спір та захистити порушене право особи за основним контрактом. В разі дійсності арбітражного застереження, суд має передати спір на розгляд арбітражу відповідно до дійсної угоди сторін (арбітражного застереження), що має виконуватись.

З наведеного чітко видно, що існування арбітражного застереження, само по собі, ніяким чином не порушує право особи на доступ до суду, тому самостійний позов про визнання недійсним арбітражного застереження, як спосіб захисту права є неналежним, недоцільним і, можна сказати, дефектним - він не поновлює і не захищає право на доступ до суду, адже неможливо відновити чи захистити право, яке взагалі не було порушеним.

Такий спосіб захисту не лише не відновлює і не захищає право особи на доступ до суду, а навпаки може використовуватись недобросовісно.

Як вже зазначалося, самостійна вимога щодо визнання недійсним арбітражного застереження не підлягає розгляду господарськими судами оскільки право на доступ до суду із позовом про визнання недійсним арбітражного застереження є правомірно обмеженим в Україні, щоб забезпечити режим сприяння арбітражу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.8 Закону "Про міжнародний комерційний арбітраж" суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Відповідно до п.7 ч.1 ст.226 ГПК суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Таким чином, зміст ч.1 ст.8 Закону "Про міжнародний комерційний арбітраж", п.7 ч.1 ст.226 ГПК свідчить про те, що суд вирішує питання про дійсність арбітражної угоди не як позовну вимогу, а як процесуальне питання на підставі заяви сторони про наявність арбітражної угоди (застереження), до початку розгляду справи по суті. Розгляд такої вимоги окремо чи поряд із іншими позовними вимогами свідчитиме про незаконне втручання держави в компетенцію міжнародного комерційного арбітражу.

З огляду на наведене, Міжнародний комерційний арбітраж наділений компетенцією вирішення питання дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди (застереження) на етапі, коли до нього надійшла позовна заява з питання, з якого сторони уклали таку арбітражну угоду, з власної ініціативи або за заявою сторони про відсутність у нього компетенції.

Вимога про визнання арбітражної угоди (застереження) недійсною та/або нечинною, невиконуваною не може бути предметом позову і не підлягає розгляду в господарських судах.

У випадку надходження такого позову суд має відмовити у відкритті позовного провадження на підставі п.1 ч.1 ст.175 ГПК або, якщо таке провадження було помилково відкрито, то закрити його на підставі п.1 ч.1 ст.231 ГПК, згідно з якою господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Окрім того, як вже було зазначено вище, сторони у п. 8.2 контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 свідчить про досягнення письмової згоди сторонами на застосування відповідно матеріального та процесуального права Німеччини.

За результати перегляду даної справи судом було сформульовано висновок про те, що очевидним є намір сторін при укладенні контракту № UA-2018-19 від 17.09.2018 передати визначену категорію спорів на вирішення суду іншої держави (Німеччини), виключивши при цьому підсудність таких спорів судам України.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що позивачу було відмовлено у відкритті провадження за його позовом у повноважному компетентному суді м. Кельна.

Отже, колегією суддів не приймається до уваги твердження скаржника, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалi порушив вимоги процесуального законодавства, не зазначивши до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Крім того, чинним ГПК України не передбачено роз`яснення позивачу судом, до юрисдикції якого саме суду іноземної держави віднесено розгляд того чи іншого спору, оскільки у даному випадку юрисдикція спору визначається з урахуванням п.п. 7.1, 8.2 спірного контракту, а саме: всі суперечки і розбіжності підлягають розгляду в суді м. Кельна, відповідно до чинного законодавства Федеративної республіки Німеччини.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, не спростовують обставин, на які послався суд як на підставу для закриття провадження у справі, ґрунтуються на довільному тлумаченні скаржником норм матеріального права, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскарженої у справі ухвали суд апеляційної інстанції не вбачає.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ" (Convex Intermational GmbH) є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Конвекс Інтернешнл ГмбХ" (Convex Intermational GmbH) залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 22 грудня 2021 у справі № 916/2170/21 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.07.2022 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська