ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2022 р. Справа №5015/118/11

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Гриців В.М. (головуючий), Зварич О.В., Малех І.Б.

секретар судового засідання Гілевич С.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Романовича на ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у справі №5015/118/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №03/11 від 15 листопада 2017 року, укладеного Приватним підприємством Фірма Галич-Кабель з Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем та про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги № 05/12 від 20 грудня 2018 року, укладеного Приватним підприємством Мібул з Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем

ВСТАНОВИВ:

Провадження у справі № 5015/118/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач порушене ухвалою Господарського суду Львівської області від 17 травня 2010 року за загальною процедурою відповідно до Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та здійснюється на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду Львівської області від 15 липня 2011 року.

Господарський суд Львівської області ухвалою від 14 грудня 2016 року залучив до участі у справі №5015/118/11 в якості уповноваженої особи засновників (учасників, акціонерів) боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач - Товариство з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування (ТОВ Львівські заводи автомобілебудування).

26 листопада 2019 року ТОВ Львівські заводи автомобілебудування (уповноважена особа засновників боржника (ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач) подало позовну заяву про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №03/11, укладеного 15 листопада 2017 року між Приватним підприємством Фірма Галич-кабель та Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем та договору про відступлення прав вимоги № 05/12, укладеного 20 грудня 2018 року між Приватним підприємством Мібул та Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем.

Позовна заява подана у провадженні справи №5015/118/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач.

Позивач вважає оскаржені правочини недійсними, укладеними з метою зловживання представника первісного кредитора процесуальними правами, умови правочинів не відповідають економічним інтересам первісного кредитора. Зокрема вказує на те, що договори про відступлення прав вимоги направлені на перехід до ФОП Гаврилюка О.Р. вимог правонаступників ПАТ Укрсоцбанк за договором невідновлювальної кредитної лінії №600/21-93 від 23 серпня 2007 року загальною вартістю 937 056,87 грн за ціною 25 100 грн. Отже, ці договори є договорами факторингу. Проте ФОП Гаврилюк О.Р. не є фінансовою установою і тому не має права надавати фінансові послуги, не може бути кредитодавцем за кредитним договором. Для первісного кредитора умови правочинів істотно гірші від звичайних умов договорів відступлення вимог (3% та 0,2% наповнення) та істотно гірші ніж існуючі на момент укладення правочину умови отримання розрахунків від боржника (80% та 100% відповідно), а отже є наслідком зловживання новим кредитором у власних інтересах, наявних у нього на момент укладання правочинів повноважень представника первісного кредитора та представника ліквідатора та є окремою підставою визнання цих правочинів недійсними.

Після закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду представник позивача неодноразово надавав суду першої інстанції додаткові пояснення щодо підстав заявлених позовних вимог.

Господарський суд Львівської області ухвалою від 05 серпня 2020 року у справі №5015/118/11 заяву уповноваженої особи учасників боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські заводи автомобілебудування" задовольнив. Визнав недійсним договір про відступлення прав вимоги №03/11 від 15 листопада 2017 року, укладений Приватним підприємством Фірма Галич-Кабель з Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем; визнав недійсним договір про відступлення прав вимоги №05/12 від 20 грудня 2018 року, укладений Приватним підприємством Мібул з Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем. Стягнув з ФОП Гаврилюка Олександра Романовича на користь ТОВ Львівські заводи автомобілебудування 3 842,00 грн судового збору.

Суд дійшов висновку про задоволення позову з тих підстав, що укладений ПП «Фірма «Галич-Кабель» з ФОП Гаврилюком Олександром Романовичем договір про відступлення прав вимоги № 03/11 від 15 листопада 2017 року та укладений ПП «Мібул» з ФОП Гаврилюком Олександром Романовичем договір про відступлення прав вимоги №05/12 від 20 грудня 2018 року за своєю правовою природою (незважаючи на назву як договір про відступлення права вимоги та п. 3.7 договорів, в яких вказано, що договір тлумачиться як операція купівлі-продажу, а не факторингу) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Фізична особа - підприємець Гаврилюк Олександр Романович у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не є фінансовою установою, яка може надавати фінансові послуги. Суд урахував правову позицію наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №909/968/16 від 11 вересня 2018 року.

В апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець Гаврилюк Олександр Романович просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у справі №5015/118/11 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ТОВ Львівські заводи автомобілебудування про визнання недійсним договору відступлення права вимоги №03/11 від 15 листопада 2017 року, укладеного між Приватним підприємством Фірма Галич-Кабель та Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем та визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №05/12 від 20 грудня 2018 року, укладеного між Приватним підприємством Мібул та Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем, відмовити повністю.

Скаржник вважає, що позовні вимоги заявлено не до боржника, позов не може розглядатись у межах справи про банкрутство; не порушено право позивача як уповноваженої особи учасників боржника; спірні договори є цесією, а не факторингом, оскільки відбулась разова оплата, а строк дії визначено до виконання сторонами, а не до погашення грошових зобов`язань боржником.

Західний апеляційний господарський суд постановою від 14 грудня 2020 року апеляційну скаргу ФОП Гаврилюка Олександра Романовича задовольнив частково. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у справі №5015/118/11 скасував. Закрив провадження у справі №5015/118/11 за позовом ТОВ Львівські заводи автомобілебудування до відповідача ФОП Гаврилюка О.Р. про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, відкрите в межах справи про банкрутство ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 12 жовтня 2021 року у справі №5015/118/11:

1. Закрив касаційне провадження за касаційною Товариства з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування в частині оскарження постанови Західного апеляційного господарського суду від 14 грудня 2020 року у справі №5015/118/11 (про відмову у задоволенні клопотання комітету кредиторів ТОВ УК Львівський Автонавантажувач від 08 липня 2020 року про дострокове припинення повноважень ліквідатора Козія В.Ю., заяви ПрАТ ВНК Розточчя СТ від 08 липня 2020 року та заяви ТОВ ЛЗА від 08 липня 2020 року про відсторонення ліквідатора у цій справі арбітражного керуючого Козія В.Ю.).

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14 грудня 2020 року (щодо закриття провадження у справі №5015/118/11 за позовом ТОВ Львівські заводи автомобілебудування до відповідача ФОП Гаврилюка О.Р. про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги) у справі № 5015/118/11 задовольнив частково.

3. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 14 грудня 2020 року (щодо закриття провадження у справі №5015/118/11 за позовом ТОВ Львівські заводи автомобілебудування до відповідача ФОП Гаврилюка О.Р. про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги) у справі № 5015/118/11 скасував.

4. Справу № 5015/118/11 у скасованій частині передав на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 16 листопада 2021 року для розгляду справи №5015/118/11 визначено склад колегії суддів: Гриців В.М. (головуюча), Зварич О.В., Малех І.Б.

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Гриців В.М. (головуюча), Зварич О.В., Малех І.Б. неодноразово призначав розгляд справи. Востаннє розгляд справи у судовому засіданні призначено на 19 квітня 2022 року о 12:30 год.

Про дату, час і місце розгляду справи суд повідомив учасникам провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Західний апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу, матеріали справи та вважає, що ухвалу .

Обставини справи:

Господарський суд Львівської області ухвалою від 17 травня 2010 року порушив провадження у справі №5015/118/11 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач (ТОВ УК Львівський Автонавантажувач) за загальною процедурою відповідно до Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (Закон про банкрутство) в редакції до набрання чинності 19 січня 2013 року Законом України №4212-VІ від 22.12.2011.

Ухвалою від 20 червня 2011 року суд затвердив реєстр вимог кредиторів ТОВ УК Львівський Автонавантажувач, а саме:

Вимоги першої черги на загальну суму 13 262 972,07 грн, у тому числі: ВАТ „Львівський завод автонавантажувач 125 грн (судові витрати); ВАТ „ВНК Розточчя СТ 125 грн (судові витрати); ПП „ОРГХІМ 7463882,84 грн (основний борг) та 125 грн (судові витрати); ПАТ „Укрсоцбанк 5 798 464,23 грн (основний борг, забезпечений заставою) та 125 грн (судові витрати); ТзОВ „Укравтозапчастина 125 грн.

Вимоги другої черги на загальну суму 136 527,37 грн, у тому числі: УПФ України у Сколівському районі 126207,84 грн; ЛОВ ФСС з тимчасової втрати працездатності - 8671,77 грн; ВВД ФСС від нещасних випадків на виробництві 1647,76 грн.

Вимоги третьої черги на загальну суму 516 963,17 грн, у тому числі: ДПІ у Сколівському районі 8 631,03 грн; ДПІ у Шевченківському районі 499 703,19 грн; Сколівський районний центр зайнятості 8628,95 грн.

Вимоги четвертої черги на загальну суму 2 350 578, 60 грн, у тому числі: ПАТ „Львівський завод автонавантажувач 143 328,00 грн; ВАТ „ВНК Розточчя СТ 1 146 719,35 грн; ТзОВ „Укравтозапчастина 1 060 531,25 грн.

Вимоги шостої черги на загальну суму 146247,27 грн у тому числі: ПАТ „Укрсоцбанк 118 409,63 грн; УПФ України у Сколівському районі 27 837,64 грн.

Постановою від 15 липня 2011 року Господарський суд Львівської області визнав ТОВ УК Львівський Автонавантажувач банкрутом, ввів ліквідаційну процедуру, інше;

Предметом розгляду у цій справі є позов ТОВ Львівські заводи автомобілебудування, який є уповноваженою особою боржника (ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач), до відповідача (кредитора) ФОП Гаврилюка О.Р. про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимог №03/11 від 15 листопада 2017 року та № 05/12 від 20 грудня 2018 року.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 лютого 2020 року у справі №918/335/17, судові рішення у процедурі банкрутства можна поділити на дві групи:

1) Одна з них стосується не вирішення спорів, а розв`язання специфічних питань, притаманних саме процедурам банкрутства, тобто непозовному провадженню: про відкриття провадження у справі про банкрутство, про припинення дії мораторію щодо майна боржника, про закриття провадження у справі про банкрутство, про затвердження плану санації, про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, про призначення (розумій також і відсторонення) керуючого санацією, ліквідатора тощо.

2) Друга група стосується виключно вирішення спорів. До неї належать судові рішення щодо розгляду спорів, у межах справи про банкрутство, стороною в яких є боржник. Такі спори розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні. Хоча вони вирішуються тим судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство, ці спори не стосуються непозовного провадження, яке врегульоване Кодексом України з процедур банкрутства, а тому регламентуються правилами про позовне провадження, встановленими у Господарському процесуальному кодексі України.

Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2021 року в цій справі (№5015/118/11) вказав наступне:

судові рішення, прийняті за результатами розгляду позовної заяви Уповноваженої особи учасників боржника ТОВ "Львівські заводи автомобілебудування" про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги №03/11 від 15.11.2017 та №05/12 від 20.12.2018, належать до другої групи судових рішень, розгляд такого позову регламентується правилами про позовне провадження, встановленими у Господарському процесуальному кодексі України;

засновники (учасники, акціонери) боржника як власники корпоративних прав (частки у статутному капіталі (майні), акцій, права на вклад до статутного капіталу) з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство за загальним правилом не беруть у ній безпосередньої участі, проте не втрачають корпоративних прав та інтересів у цій справі, в тому рахунку через субсидіарну відповідальність, а також, зокрема стосовно відновлення платоспроможності боржника або отримання майна, що залишилося після задоволення вимог кредиторів та ліквідації банкрута;

водночас, оцінюючи обрані засновниками (учасниками, акціонерами) боржника форми та способи захисту їх інтересів у справі про банкрутство судам слід виходити як зі змісту спеціальних норм Закону про банкрутство, так і принципу "неможливості ототожнення юридичної особи та її членів" та враховувати актуальні правові висновки щодо реалізації цієї домінанти, викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 910/13643/19;

частиною п`ятою статті 41 Закону про банкрутство передбачено, що під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника-юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані тільки для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Законом. Такі ж самі приписи містить частина друга статті 61 КУзПБ, який вступив в дію з 21.10.2019, положення якої щодо субсидіарної відповідальності є аналогічні змісту частини п`ятої статті 41 Закону про банкрутство;

ці спеціальні положення кореспондуються з приписами частини першої статті 619 ЦК України, 215 ГК України та у сукупності регламентують порядок покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на його засновників (учасників, акціонерів), що втілено в актуальній правовій позиції щодо можливості подання ліквідатором заяви про покладення субсидіарної відповідальності не раніше ніж після завершення реалізації об`єктів ліквідаційної маси та розрахунків з кредиторами на підставі вчинення такої реалізації у ліквідаційній процедурі, яка викладена Верховним Судом у постановах від 10.06.2020 у справі № 911/3513/16, від 17.06.2020 у справі № 923/590/18, від 14.07.2020 у справі № 904/6379/16);

попри певні обмеження корпоративних прав (відповідно до частин п`ятої, восьмої статті 22, частини четвертої статті 28, частини першої статті 38 Закону про банкрутство та частин п`ятої, сьомої статті 44, частини четвертої статті 50, частини першої статті 60 КУзПБ), у засновників (учасників, акціонерів) боржника на усіх етапах провадження зберігаються щонайменше майнові інтереси стосовно боржника, в тому числі специфічного характеру, що виникають саме у зв`язку з банкрутством боржника.

У підсумку Верховний Суд констатував, що наведеного вище суд апеляційної інстанції не врахував та не надав належної правової оцінки суб`єктному складу спору, встановленню порушеного права позивача та обраному способу захисту та вказав апеляційному суду під час нового розгляду справи взяти до уваги наведене в цій постанові і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, прийняти законне рішення.

Суд апеляційної інстанції (у новому складі) переглядає ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у справі №5015/118/11, якою суд задовольнив заяву ТОВ "Львівські заводи автомобілебудування" (уповноваженої особи учасників боржника) та визнав недійсними договори про відступлення прав вимог №03/11 від 15 листопада 2017 року та №05/12 від 20 грудня 2018 року.

21 жовтня 2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства (КУзПБ), який поширює свою дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації (пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу).

За визначеннями статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства:

уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника - особа, уповноважена вищим органом управління боржника представляти інтереси засновників під час провадження у справі про банкрутство з правом дорадчого голосу;

учасники у справі про банкрутство - сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір.

Подібні за змістом правове регулювання статусу уповноваженої особи засновників (учасників, акціонерів) боржника, порядку його набуття і реалізації у справах про банкрутство, передбачали і норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що втратив чинність 21 жовтня 2019 року після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства.

Згідно з частиною першою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право, Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання порушенням.

Застосування конкретного способу захисту прав та законних інтересів залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Ці норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Подібні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц, від 04 червня 2019 року у справі№916/3156/17, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц,від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 та в багатьох інших.

Таким чином, з огляду на наведені вище приписи статті 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України, правові висновки Верховного Суду підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Задоволення судом позову про визнання правочину недійсним можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Як вже зазначено, відповідно до ухвали Господарського суду Львівської області від 14 грудня 2016 року у справі №5015/118/11, Товариство з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування є уповноваженою особою засновників боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач.

Відповідно, у силу закону Товариство з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування є особою, уповноваженою вищим органом управління боржника представляти інтереси засновників під час провадження у справі про банкрутство з правом дорадчого голосу.

26 листопада 2019 року ТОВ Львівські заводи автомобілебудування, як (уповноважена особа учасників боржника - ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач) подало позовну заяву про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №03/11, укладеного 15 листопада 2017 року між Приватним підприємством Фірма Галич-кабель та Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем та договору про відступлення прав вимоги № 05/12, укладеного 20 грудня 2018 року між Приватним підприємством Мібул та Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем.

Так, ПП «Фірма Галич-кабель» була визнана правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» за його кредиторськими вимогами до ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач.

15 листопада 2017 року ПП Фірма Галич-кабель та ФОП Гаврилюк Олександр Романович уклали договір про відступлення прав вимоги №03/11 про перехід вимог за договором невідновлювальної кредитної лінії №600/21-93, укладеним 23 серпня 2007 року ПАТ Укрсоцбанк з ТОВ Управляюча компанія Львівський автонавантажувач, в розмірі 884 056,87 грн, з якої: заборгованість першої черги погашення кредиторських вимог становить 765 522,24 грн; заборгованість шостої черги погашення кредиторських вимог 118 409,63 грн; судові витрати - 125,00 грн. А також, про перехід вимог за договором №02/03, укладеним 15 березня 2016 року ПАТ Львівський завод Автонавантажувач з ПП Фірма Галич-Кабель в розмірі: 3 000,00 грн заборгованості четвертої черги погашення кредиторських вимог. Всього за договором №03/11 відступлено вимог на суму 887 056,87 грн за ціною 25 000,00 грн.

20 грудня 2018 року ПП Мібул (нова назва ПП Фірма Галич-кабель) та ФОП Гаврилюк Олександр Романович уклали договір про відступлення прав вимоги №05/12 про перехід вимог що виникли відповідно до умов договору невідновлювальної кредитної лінії № 600/21-93 від 23.08.2007, укладеного між ПАТ Укрсоцбанк та ТОВ Управляюча компанія Львівський автонавантажувач, в розмірі 50 000,00 грн, яка складається з 50 000,00 грн заборгованості першої черги погашення кредиторських вимог. Вимоги за договором №05/12 відступлені за ціною 100,00 грн.

Згідно зі статтею 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), правонаступництва.

Особа, до якої перейшли права кредитора під час провадження у справі про банкрутство, отримує статус учасника провадження відповідно до статті 1 Закону. Заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на права та обов`язки боржника і не потребує його згоди, якщо така згода не передбачена договором або законом.

Оскаржені договори про відступлення прав вимоги не вплинули на визнаний судом розмір вимог кредиторів до ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач.

Докази протилежного у матеріалах позовного провадження відсутні і таких доказів позивач не називає. Крім того, позивач не уповноважений заявляти позов в інтересах ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач.

Також, позивач не обгрунтував і не довів яким чином оскаржені правочини порушують його права чи охоронювані законом інтереси, як уповноваженої особи учасників боржника - ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач.

Відсутність порушення спірним договором прав та інтересів позивача є самостійною підставою для відмови у позові, а тому немає необхідності в такому випадку надавати оцінку законності спірному договору (до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 7.17 постанови від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, у п. 8.9 постанови від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17).

Ураховуючи наведене, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зміст позовних вимог та обставини цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективний, який не призведе до захисту прав та інтересів уповноваженої особи учасників боржника - ТОВ Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач. А неналежно обраний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції наведеного не урахував і дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Беручи до уваги наведені обставини справи і приписи закону суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у справі №5015/118/11 належить скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гаврилюка Олександра Романовича задовольнити. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 серпня 2020 року у справі №5015/118/11 скасувати. Ухвалити нове судове рішення:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування уповноваженої особи учасників Товариства з обмеженою відповідальністю Управляюча компанія Львівський Автонавантажувач про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги №03/11 від 15 листопада 2017 року, укладеного Приватним підприємством Фірма Галич-Кабель з Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем та про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги № 05/12 від 20 грудня 2018 року, укладеного Приватним підприємством Мібул з Фізичною особою - підприємцем Гаврилюком Олександром Романовичем відмовити повністю.

Судові витрати за подання позовної заяви покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю Львівські заводи автомобілебудування.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 19 липня 2022 року.

Головуюча суддя В.М. Гриців

Суддя О.В. Зварич

Суддя І.Б. Малех