ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2022 р. Справа №907/877/21

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу 94 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_5) вих. №14/1758-вих-22 від 15.03.2022 (вх. № 01-05/750/22 від 30.03.2022)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 31.01.2022 (повний текст рішення складено та підписано 03.02.2022, суддя Ремецькі О.Ф.)

у справі №907/877/21

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м. Київ

до відповідача Військової частини НОМЕР_5, м. Чоп

про стягнення суми 45 084,12грн. страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову.

01.11.2021 у Господарський суд Закарпатської області звернулося Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі - МТСБУ) до відповідача Військової частини НОМЕР_5 про стягнення суми 45 084,12грн. страхового відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою.

В обґрунтування заявлених вимог МТСБУ посилається на пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 11, 1166, 1172, 1187, 1191 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 31.01.2022 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_5 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму 43 484, 12 грн. відшкодування. В задоволенні вимог щодо стягнення 1600,00 грн. відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вказав, що оскільки водій ОСОБА_1 , який постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарптської області від 02.10.2019 у справі №308/10481/19 визнаний винним у вчиненні ДТП, є солдатом, який під час керування автомобілем виконував службові обов`язки відповідно до поставленого наказу начальника відділення інспекторів прикордонної служби "Ужгород", відділу прикордонної служби "Ужгород" старшого лейтенанта ОСОБА_3, з метою доставки хворого до міської лікарні.

Автомобіль УАЗ-31514, номерний знак НОМЕР_1 (новий державний номер НОМЕР_2 ), шасі № НОМЕР_3 введено в стрій військової частини НОМЕР_5 наказом начальника загону від 20.01.2005 року № 63.

Таким чином, відповідач (військова частина НОМЕР_5) є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну потерпілому у результаті ДТП, а МТСБУ є особою, що виплатила страхове відшкодування та набула право вимоги. За таких підстав суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог МТСБУ в частині стягнення з військової частини НОМЕР_5 збитків в порядку регресу у розмірі виплаченої суми 43 484, 12 грн.

Місцевий господарський суд відмовив в задоволенні вимоги про стягнення вартості послуг аварійного комісара у розмірі 1 600,00 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні докази правомірності нарахування такої вимоги та включення її до суми страхового відшкодування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що:

1)суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ДТП сталося 06.09.2019, потерпілий до МТСБУ не звертався, а позивач реалізував своє право на звернення до суду лише 29.10.2021, а відтак допущено порушення пп.37.1.4, п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

2)судом першої інстанції не досліджено факт купівлі запчастин до пошкодженого автомобіля "Opel Astra" та факт проведення ремонтно-відновлювальних робіт.

Узагальнені доводи та заперечення позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені в оскаржуваному рішенні.

У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2019 у справі № 308/10481/19 (а.с. 9) встановлено, що водій ОСОБА_1 перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан транспортного засобу "УАЗ 31514" номерний знак НОМЕР_1 , та 06.09.2019 о 16 годині 00 хвилин, керуючи даним транспортним засобом по об`їзній дорозі м. Ужгород М-08, 8 км., не встежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та перетнувши суцільну горизонтальну лінію дорожньої розмітки перекинувся та допустив зіткнення з транспортним засобом "Opel Astra", номерний знак НОМЕР_4 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Вказаною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цією постановою звільнено ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, обмежившись щодо нього усним зауваженням, а справу про адміністративне правопорушення закрито на підставі ч. 2 ст. 284 КУпАП.

Як вбачається з постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2019 у справі № 308/10481/19 (а.с. 9), вина ОСОБА_1 підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення серії БД N 233786 від 06.09.2019.

Відповідно до листа за № 712/7083 від 11.10.2021 (а.с. 10) автомобіль УАЗ-31514, номерний знак НОМЕР_1 (новий державний номер НОМЕР_2 ), шасі № НОМЕР_3 введено в стрій військової частини НОМЕР_5 наказом начальника загону від 20.01.2005 № 63.

На момент руху транспортного засобу, солдат ОСОБА_1 під час керування автомобілем виконував службові обов`язки відповідно до поставленого наказу начальника відділення інспекторів прикордонної служби "Ужгород" відділу прикордонної служби "Ужгород" старшого лейтенанта ОСОБА_3, з метою доставки хворого до міської лікарні.

Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 14) та схеми дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 15), 06.09.2019 по об`їзній дорозі м. Ужгород М-08, 8 км. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів:

1) "УАЗ 31514" (номерний знак НОМЕР_1 ), яким керував ОСОБА_1 , та який належить Державній організації (установі, закладу) Військовій частині НОМЕР_5;

2) "Opel Astra", номерний знак НОМЕР_4 яким керував ОСОБА_2 .

Відповідно до полісу № АМ/8925946 від 04.09.2019 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 17) цивільно-правова відповідальність потерпілого була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з листа начальника Чопського прикордонного загону за № 712/11697 від 09.12.2019 (а.с. 35) договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на транспортний засіб марки "УАЗ" з номерним знаком НОМЕР_1 (належний до військової частини НОМЕР_5) відсутній.

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу за № 51790 від 29.09.2019 (а.с. 19-25) вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіціенту фізичного зносу автомобіля потерпілого, пошкодженого внаслідок ДТП, склала 58 524,43 грн.

Зазначена шкода не була відшкодована потерпілій особі.

Потерпілий з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою (а.с. 16), до якої було додано копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/8925946 терміном дії з 05.09.2019 до 04.09.2020.

У зв`язку з настанням події, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілій особі в розмірі в розмірі 43 484,12 грн. (платіжне доручення за № 1155782 від 03.12.2019, а.с. 36), оскільки розмір майнового відшкодування, зменшився на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Також згідно платіжного доручення за № 1156582 від 26.12.2019 (а.с. 37) позивачем здійснено виплату на суму 1 600,00 грн. витрат на послуги аварійного комісара.

Предметом даного позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування). Спірні правовідносини сторін урегульовано, зокрема, нормами ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В силу положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

З аналізу змісту Глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові (службові) обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Як вбачається з матеріалів справи на момент скоєння ДТП ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_5.

Апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до п. 1.6 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон 1961-VI) власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль УАЗ-31514, д.н.з. НОМЕР_1 , належить військовій частині НОМЕР_5.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

При цьому положеннями Закону 1961-VI закріплена обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 21 вказаного Закону з урахуванням положень п. 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача військової частини НОМЕР_5 станом на момент вчинення ДТП застрахована не була, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в матеріалах справи відсутній. Наведене підтверджується також листом начальника Чопського прикордонного загону від 09.12.2019 за №712/11697, відповідно до якого договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на транспортний засіб марки «УАЗ» номерний знак НОМЕР_1 (належний до військової частини НОМЕР_5).

У даному випадку з матеріалів справи вбачається, що шкоду потерпілому завдано особою під час виконання службових обов`язків відповідно до поставленого наказу начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Ужгород» відділу прикордонної служби «Ужгород» старшого лейтенанта ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з положеннями ст. 38 Закону №1961-VI МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, але не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду у п. п. 27, 28 постанови від 12.10.2021 у справі №910/17324/19 зауважує, що для цілей регресного позову МТСБУ приписи ст. 38 Закону №1961-IV застосовуються у поєднанні з відповідними приписами ст. 41 цього Закону. Так, припис пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV кореспондує припису пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV, а припис пп. 38.2.3 п. 38.2 ст. 38 - припису пп. «б» п. 41.1 ст. 41 цього Закону.

Суб`єкт, до якого МТСБУ може заявити регресний позов на підставі пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV, є чітко визначеним. Коли МТСБУ виплатило відшкодування через те, що шкоду заподіяв транспортний засіб, власник (водій) якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (тобто, коли МТСБУ зробило виплату на підставі пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону №1961-IV), воно набуває право на регресний позов на підставі пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону №1961-IV до власника чи водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, бо саме він відповідальний за невиконання обов`язку зі страхування своєї цивільно-правової відповідальності.

Отже, МТСБУ правомірно звернулось до відповідача у зв`язку з тим, що саме відповідач є тією особою, що несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої військовослужбовцем (солдатом ОСОБА_1 ) військової частини НОМЕР_5, оскільки транспортний засіб належний відповідачу - повинен бути застрахований в силу вимог Закону №1961-VI незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник чи військовослужбовець (солдат).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 43 484,12 грн. завданих збитків в порядку регресу.

Відповідно до пп.37.1.4, п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

Судом встановлено, що ДТП сталася 06.09.2019, потерпілий звернувся до МТСБУ з заявою про страхове відшкодування 28.10.2019 (заява за вх. № 388959 від 28.10.2019, а.с. 16), позивач (МТСБУ) звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права 30.10.2021 (позовна заява подана на пошту 30.10.2021). Звідси, безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення положень пп.37.1.4, п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Досліджуючи докази у справі, а саме звіт про оцінку колісного транспортного засобу за № 51790 від 29.09.2019 (а.с. 19-25), ремонтну калькуляцію за № 51790 від 06.09.2019 автомобіля "Opel Astra", номерний знак НОМЕР_4 , (а.с. 27-29), розрахунок розміру регламентної виплати від 27.11.2019, яка належить власнику колісного транспортного засобу марки "Opel Astra", номерний знак НОМЕР_4 , розмір матеріального збитку складає 43 484,12 грн. (а.с. 31) та довідку МТСБУ за № 1 від 19.11.2019 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с. 33) судами встановлено факт купівлі запчастин до пошкодженого автомобіля "Opel Astra" та факт проведення ремонтно-відновлювальних робіт.

Звідси, спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено факт купівлі запчастин до пошкодженого автомобіля "Opel Astra" та факт проведення ремонтно-відновлювальних робіт.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення вартості послуг аварійного комісара у розмірі 1 600,00 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні докази правомірності нарахування такої вимоги та включення її до суми страхового відшкодування.

З врахуванням викладеного апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заперечення позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідають фактичним обставинам по справі, а тому суд враховує їх як обґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга 94 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_5) підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 3 405,00 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №459 від 07.04.2022.

Керуючись ст. ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу 94 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_5) вих. №14/1758-вих-22 від 15.03.2022 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 31.01.2022 у справі №907/877/21 - залишити без змін.

Судовий збір в розмірі 3 405,00 грн. покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.