ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2022 року м.Дніпро Справа № 904/1907/15

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Березкіної О.В., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання Колесник Д.А.

представники сторін:

від ОСОБА_1 : Смолов Костянтин Вікторович, ордер серії ДП №399/028 від 08.11.2021 року, адвокат;

від боржника: ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 від 19.09.1997 року, особисто;

від ОСОБА_2 : Палкін Андрій Юрійович, договір №06/05/16-1 від 06.05.2016 року, адвокат;

інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Комін Фінанс" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2021 року (повний текст складено 30.08.2021 року)

за заявою Приватного підприємства "Комін Фінанс" про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 05.12.2014року у справі №904/1907/15

боржник Суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця Стасика Олександра Васильовича, м. Дніпро

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Справа про банкрутство Суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця Стасика Олександра Васильовича, м. Дніпро перебуває на стадії ліквідації. З 05.08.2021 року повноваження керуючого реалізацією майна банкрута виконує арбітражний керуючий Баштаненко А.О., свідоцтво №1992 від 13.01.2021 року.

15.08.2019 року до господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява №15/08/2019-08 від б/д ПП "Білоножко" про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 05.12.2014 року, в якій ПП "Білоножко" просив:

- визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, серія та номер 3144, виданий 05.12.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ. Е-3 загальною площею 414,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

- стягнути із ОСОБА_2 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , та передати ліквідатору банкрута арбітражному керуючому Юдицькому Олександру Вікторовичу майно банкрута, а саме: 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ. Е-3 загальною площею 414,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке вона отримала від ОСОБА_1 за спірним правочином;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно №7958761 про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за ОСОБА_2 , внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17755945 від 05.12.2014 13:47:52, приватний нотаріус Мошковська Наталія Миколаївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область;

- судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2020 року задоволено заяву представника ПП "Білоножко" про зміну назви та місцезнаходження, змінено в реєстрі вимог кредиторів та в подальшому при здійсненні провадження у справі назву кредитора з Приватного підприємства "Білоножко" на Приватне підприємство "Комін Фінанс", що знаходиться за адресою: 18008, м. Черкаси, вул. Смілянська/Вернигори, буд. 99/12, кв. 69.

02.08.2021 року до господарського суду Дніпропетровської області електронною поштою надійшла заява №30/07/2021-01 від 30.07.2021 року ПП "Комін Фінанс" про зміну (доповнення) підстав заяви про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 05.12.2014, в якому кредитор просив:

- визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, серія та номер 3144, виданий 05.12.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ. Е-3 загальною площею 414,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

- стягнути із ОСОБА_2 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , та передати ліквідатору банкрута арбітражному керуючому Юдицькому Олександру Вікторовичу майна банкрута, а саме: 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ. Е-3 загальною площею 414,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке вона отримала від ОСОБА_1 за спірним правочином;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно №7958761 про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за ОСОБА_2 , внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17755945 від 05.12.2014 13:47:52, приватний нотаріус Мошковська Наталія Миколаївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область;

- судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Кредитор - Приватне підприємство "Комін Фінанс" просив визнати недійсним договір від 05.12.2014 року (з урахуванням заяви про зміну (доповнення) підстав заяви), посилаючись на те, що спірний договір, на його думку, не відповідає вимогам цивільного законодавства, засадам добросовісності та розумності, тому на підставі ч. 1 ст. 20 та ч. 10 ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла з 19.01.2013 року) має бути визнаний судом недійсним.

Зокрема, заявник вважав, що спірний договір спрямований на безоплатну передачу (дарування) майна відповідачу-2- ОСОБА_2 , з метою ухилення від виконання зобов`язань банкрута перед кредиторами.

ПП "Комін Фінанс" зазначав у заяві, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 мав прострочену заборгованість перед бюджетом, що підтверджується актом документальної планової невиїзної перевірки боржника від 13.03.2015 року, згідно з яким останньому донараховано податки з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2013 рік у сумі 36 060, 40 грн., банкрутом занижено суму єдиного внеску на зальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2013 рік у сумі 76 687, 52 грн., а також наявна заборгованість перед ОСОБА_3 у розмірі 811 738,00 грн.

Внаслідок укладення оспорюваного правочину, за ствердженням кредитора, боржник позбавив кредиторів можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на майно, що знаходилось у спільній сумісній власності подружжя.

Заявник вважав, що дії відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинені ними при наявності заборгованості ОСОБА_1 перед кредиторами та бюджетом, всупереч засадам добросовісності.

Як вбачається зі змісту заяви №30/07/2021-01 від 30.07.2021 року ПП "Комін Фінанс" про зміну (доповнення) підстав заяви про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 05.12.2014 року (вх. від 02.08.2021) вимоги заявника обгрунтовано також посиланням на ст.ст. 3, 13, 203, 215 ЦК України, якими врегульовано засади здійснення цивільних прав, недопустимість зловживання правами та загальні підстави недійсності правочинів.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2021 року у справі №904/1907/15 в задоволенні заяви Приватного підприємства "Комін Фінанс" про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 05.12.2014 року, серія та номер 3144, виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ.Е-3 загальною площею 414,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 - відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована недоведеністю заявлених вимог.

Суд першої інстанції зазначив, що вимоги заявника обгрунтовано посиланням на ст.ст. 3, 13, 203, 215 ЦК України та ч. 10 ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла з 19.01.2013). Жодна з цих підстав не знайшла підтвердження під час судового розгляду справи.

ПП "Комін Фінанс" не наведено обставин, які спростовують презумпцію правомірності правочину, обставин, з якими закон пов`язує недійсність договору про поділ майна подружжя від 05.12.2014 року, наявність права на звернення з заявою про визнання правочину недійсним та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин.

Не погодившись з ухвалою суду, Приватне підприємство "Комін Фінанс" подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначає, що господарським судом Дніпропетровської області при винесенні ухвали у справі №904/1907/15 від 25.08.2021 року грубо порушені та неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права, рішення суду ухвалено при не з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, допущено неправильне тлумачення закону; не застосовані висновки щодо застосування норм права в аналогічних право¬відносинах, які викладені в постановах Верховного Суду;

у зв`язку з чим оскаржувана ухвала має бути скасованою, а заява ПП "Комін Фінанс" задоволеною в повному обсязі.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що:

- в порушення ч.3 ст.232 ГПК України та ч.2 ст.7 КУзПБ, без належного обґрунтування, господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/1907/15 за результатами розгляду заяви (позовної заяви) ПП "Комін Фінанс" винесена ухвала, а не рішення суду; наведене позбавило ПП "Комін Фінанс" права та можливості на підготовку апеляційної скарги на рішення суду протягом 20 днів з моменту отримання повного рішення суду;

- суд першої інстанції навмисно надає спірному майну статус спільного майна подружжя, оскільки предметом договору було промислове нерухоме майно, яке банкрут використовував для здійснення підприємницької діяльності;

- на думку ПП "Комін Фінанс" банкрут - ОСОБА_1 (чоловік, колишній чоловік) та його дружина (колишня дружина) - ОСОБА_2 отримали статус подружжя після укладення шлюбу і факт його розірвання не свідчить про те, що ОСОБА_2 втратила статус "подружжя" в розумінні ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" або Кодексу України з процедур банкрутства;

- в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції відмовляє у задоволенні позову з посиланням на ст.20 Закону та застосовує її приписи, однак, в ухвалі суду від 24.06.2019 року по справі №904/1907/15 цей же суд можливість застосування ст.20 Закону у спірних правовідносинах категорично відхиляє та на цій підставі у задоволенні позову арбітражного керуючого Юдицького О.В. про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 05.12.2014 року (цей самий договір) також відмовляє; тобто, цей самий суд у цій самій справі з розгляду заяви про визнання недійсним одного й того ж правочину приходить до взаємовиключних висновків в рішеннях від 24.06.2019 року та від 25.08.2021 року щодо застосування ст.20 Закону, у зв`язку з чим виникає обґрунтоване припущення, що суд маніпулює законом для досягнення єдиної мети - відмовити у задоволенні заяви про визнання правочину недійсним.

Посилаючись на ч. 10. ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, що діяла з 19.01.2013), апелянт спростовує висновок суду про те, що він не наділений правом звернення до суду з заявою про визнання недійсним правочину.

Також апелянт посилається в обґрунтування своїх доводів на постанову Верховного Суду України N 6-79цс13 від 02.10.2013 року.

Просить в апеляційній скарзі:

- визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, серія та номер 3144, виданий 05.12.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ.Е-3 загальною площею 414,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

- стягнути із ОСОБА_2 дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , та передати арбітражному керуючому майно банкрута, а саме: 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ.Е-3 загальною площею 414,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке вона отримала від ОСОБА_1 за спірним правочином;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно №7958761 про реєстрацію права власності на спірний об`єкт за ОСОБА_2 , внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17755945 від 05.12.2014 13:47:52, приватний нотаріус Мошковська Наталія Миколаївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область;

- судові витрати покласти на відповідача-2.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти наведених апелянтом доводів та задоволення апеляційної скарги. Вважає висновки оскаржуваної ухвали законними та обгрунтованми. Просить апеляційну скаргу ПП "Комін Фінанс" на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2021 року у справі № 904/1907/15 залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу арбітражний керуючий Баштаненко А.О. також заперечує проти доводів скаржника. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ознайомившись із матеріалами справи N2904/1907/15 про банкрутство ФОП Стасик О.В., керуючий реалізацією з`ясував, що питанню правомірності укладення договору про поділ майна подружжя було вже надано оцінку Самарським районним судом м.Дніпропетровська у рішенні суду від 01.02.2018 року у справі № 206/1149/16-ц.

Зазначене рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018 року у справі №206/1149/16-ц залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2019 у справі № 206/1149/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відзиві на апеляційну скаргу боржник ОСОБА_1 також заперечує проти доводів апеляційної скарги, спростовує їх, просить залишити оскаржувану ухвалу без змін як законну та обґрунтовану, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші сторони у даній справі відзиви на апеляційну скаргу не надали, участь своїх представників у судове засідання не забезпечили.

Відповідно до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явилися, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до матеріалів справи, апеляційна скарга прийнята до розгляду ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.11.2021 року.

Передбачений ст.273 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги вичерпано.

Відповідно до положень ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу на підставі тих доказів, які були предметом дослідження судом першої інстанції. Додаткові докази до суду апеляційної інстанції не надано.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України наділяє сторони процесуальними правами, серед яких право брати участь у судових засіданнях.

Суд враховує, що явка представників сторін в засідання суду обов`язковою не визнавалась.

Також суд зазначає, що сторонам надано можливість реалізовувати свої повноваження представництва шляхом участі в засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку ст. 197 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, сторони, що не з`явилися, не були позбавлені можливості забезпечити у засідання суду участь повноважних представників, однак, таким правом не скористалися.

Колегія суддів також звертає увагу, що скаржник в жодне судове засідання не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв. Арбітражним керуючим керуючим реалізацією майна ФОП Стасик О.В. надано докази, що підтверджують зарахування зустрічних однорідних вимог між ФОП Стасик О.В. та ПП "Комін Фінанс" та припинення грошових зобов`язань ФОП Стасика Олександра Васильовича перед апелянтом у загальному розмірі 9 367,50 грн.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції вірно визначив підстави заяви ПП "Комін Фінанс" та надав доводам заявника належну правову оцінку, відповідно до якої дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог, а скаржник, в свою чергу, доводи суду не спростував.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (боржник, банкрут у даній справі) та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1982 року по 30.07.2013 року. 30.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Договір про поділ майна подружжя від 05.12.2014 року, серія та номер 3144, посвідчений 05.12.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М., укладено після розірвання шлюбу, між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Статтею 2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки оспорюваний правочин укладено банкрутом 05.12.2014 року, то до даних правовідносин слід застосовувати норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі Закон про банкрутство), який був чинний на момент укладення договору.

Загальні положення про банкрутство фізичної особи-підприємця були врегульовані у Розділі VII вказаного Закону.

На момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не перебували у шлюбі, не перебували у родинних стосунках, а тому ОСОБА_2 не є заінтересовною особою стосовно боржника.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 25.08.2021 року начеб-то невірно надав оцінку терміну "заінтересована особа", що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Апелянт вважає, що з розірванням шлюбу фізичні особи не втрачають статус подружжя, а сама назва оспорюваного договору "Про поділ майна подружжя" ніби-то й свідчить про те, що його укладено саме між подружжям.

Такі доводи апелянта є необґрунтованими в силу наступного:

За ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 2. ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Зміст приписів Сімейного кодексу України свідчить про те, що припинення шлюбу внаслідок його розірвання тягне відповідні юридичні наслідки, зокрема припинення відповідних прав та обов`язків подружжя, встановлення режиму майна, що набувається після розірвання шлюбу, та інші наслідки. Разом з тим, Сімейний кодекс України вживає терміни "колишній чоловік", "колишня дружина" (ст. 76, ст. 122 Сімейного кодексу України) саме задля визначення порядку реалізації обов`язків, пов`язаних з втратою статусу подружжя.

У якості підстави для визнання недійсним спірного договору про поділ майна подружжя заявником вказано, що правочин ніби-то вчинено із заінтересованою особою.

Слід зазначити, що ч. 10 ст. 90 Закону про банкрутство передбачено правочини (договори) фізичної особи, пов`язані з відчуженням або передачею Іншим способом майна фізичної особи заінтересованим особам протягом року до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть бути визнані господарським судом недійсними за заявою кредиторів.

Тобто, сам факт вчинення певного правочину із заінтересованою особою не свідчить імперативно про недійсність такого правочину. Крім встановлення цього факту заявник має довести, а суд надати відповідну юридичну оцінку іншим обставинам, з якими пов`язується недійсність відповідного правочину, зокрема, але не виключно дефекти (незаконність) змісту правочину, дефекти (недотримання) форми, дефекти суб`єктного складу або дефекти волі.

Предметом оспорювання в заяві ПП "Комін Фінанс" є договір про поділ майна подружжя від 05,12.2014 року, серія та номер 3144, посвідчений 05.12.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською H. М., відповідно до умов якого саме колишнє подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначили юридичну долю майна, а саме: 233/1000 частки нежитлової будівлі, літ. Е-3, загальною площею 414, 7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та відповідно підлягає поділу або за згодою сторін (якщо між подружжям відсутній спір), або за рішенням суду (якщо між подружжям існує спір щодо поділу майна).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 придбав у власність 233/1000 частки об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, літ. Е-3, загальною площею 414, 7 кв. м. на підставі договору купівлі - продажу, ВЕО №818354, реєстр № 4479, 28.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу' Зайченко І. А.

Відтак, вказане майно придбано у період шлюбу та було об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали повне право на власний розсуд за спільною згодою на укладення договору про поділ такого майна згідно з сімейним законодавством України.

При цьому, даний правочин не можна кваліфікувати як такий, що вчинено із заінтересованою особою, оскільки його вчинено саме між колишнім подружжям, що випливає безпосередньо зі змісту спірного правочину, в преамбулі якого безпосередньо вказано: "...стосовно можливості відступлення від засади рівності часток подружжя, після припинення нами шлюбу, що підтверджуємо свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданим ЗО липня 2013 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 55), уклали цей договір про таке...".

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що колишнє подружжя не належить до категорії "заінтересованих осіб" в розумінні ст. 1 Закону про банкрутство та ст. 1 КУзПБ.

Так, відповідно до ст. 1 Закону про банкрутство (яка за змістом є аналогічною ст. 1 КУзПБ) заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, що входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їх діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Закону заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) чи кредиторів визнаються особи в такому ж переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним на підставі ч. 10 ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" і суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку в оскаржуваній ухвалі від 25.08.2021 року щодо відсутності підстав для визнання його недійсним, що спірний правочин не є таким, що укладено із заінтересованою особою.

Щодо загальних підстав визнання недійсним правочину колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Апелянт зазначає, що наявність статусу поточного кредитора надає йому право на звернення з заявою про визнання недійсним правочину в порядку ст. 20 Закону про банкрутство.

Такі доводи апелянта є необгрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частинами 1, 2 статті 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017 року (яка діяла на час звернення із позовом у цій справі) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Отже, наведені положення законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

За змістом ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути, в тому числі двосторонніми (договори). Двостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом ст.ст.16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: заявления вимог як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

При цьому вимога про визнання недійсним правочину заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, може бути пред`явлена тільки його сторонам (правонаступникам), які й визначаються учасниками справи у такій категорії спорів.

Даної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.03.2019 року у справі № 220/421/17 (провадження № 14-603цс18).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-3005цс15, від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16, від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За змістом ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Аналіз наведених вище положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоротованого законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоротованого законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Скаржник вважає себе кредитором у даній справі.

Згідно ч. 10 ст. 90 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його бакнрутом" правочини (договори) фізичної особи, пов`язані з відчуженням або передачею іншим способом майна фізичної особи заінтересованим особам протягом року до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть бути визнані господарським судом недійсними за заявою кредиторів.

Разом з тим, з огляду на те, що спірний правочин не є таким, що укладено із заінтересованою особою, про що зазначено вище, то в такому разі мають застосовуватись приписи ст. 20 Закону про банкрутство, в яких чітко передбачено необхідність мати статус саме конкурсного кредитора для звернення їз заявою про визнання недійсним правочину боржника.

Як зазначає та визнає сам апелянт, він не є конкурсним кредитором.

Крім того сама наявність статусу кредитора у відповідної особи не позбавляє її обов`язку довести наявність статусу заінтересованої особи, тобто визначити конкретне суб`єктивне право або охоронюваний законом інтерес, який порушено оспорюваним правочином, оскільки за відсутності такого порушення відсутнє право вимагати судового захисту.

Інтерес кредитора у справі про банкрутство щодо оспорювання певних правочинів, за умовами яких певне майно вибуло із власності боржника, може полягати виключно в наповненні ліквідаційної маси банкрута за рахунок такого майна та подальшого задоволення грошових вимог такого кредитора за рахунок виручених від реалізації майна коштів.

В чому саме полягає охоронюваний законом інтерес ПП 'Комін Фінанс", а також його порушення, в заяві не наведено.

Викладене в сукупності свідчить про відсутність у заявника будь-якого права або законного інтересу на звернення з даною заявою про визнання недійсним правочину, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегією суддів встановлено, що питання правомірності укладення цього ж договору про поділ майна подружжя було вже надано оцінку Самарським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні суду від 01.02.2018 року у справі № 206/1149/16-ц.

Зазначене рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.02.2018 року у справі №206/1149/16-ц залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2019 року у справі № 206/1149/16-ц.

Щодо доводів скаржника про винесення оскаржуваного судового рішення у формі ухвали, то вони відхиляються судом з огляду на наступне:

Згідно п. 1 ч.1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду є одним із видів судових рішень.

Згідно ч.4 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що результатами розгляду такої заяви постановляється ухвала. Розгляд справи не здійснювався у відокремленому позовному провадженні, оскільки на момент подання заяви апелянта ще не вступив в дію КУзПБ, а тому справа розглядалась в межах основного провадження у справі про банкрутство. В межах справи про банкрутство суд першої інстанції виносить виключно ухвали, а в єдиному випадку - визнання боржника банкрутом - постанову.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції штучно скоротив йому строк на апеляційне оскарження спростовується подальшим відкриттям апеляційного провадження.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

На думку колегії суддів під час апеляційного перегляду справи апелянтом висновки оскаржуваної ухвали не спростовано. Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає. Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2021 року у справі №904/1907/15 слід залишити без змін як постановлену у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти на апелянта у згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Паруснікова Ю.Б. з 21.07.2022 року по 22.07.2022 року (включно) повний текст постанови підписано всіма членами колегії - 25.07.2022 року.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 25.08.2021 року у справі №904/1907/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.В. Березкіна

Суддя Ю.Б. Парусніков

Повний текст постанови підписано 25.07.2022 року.