РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2022 року м. Чернігівсправа № 927/135/22
Господарський суд Чернігівської області у складі: судді Ноувен М.П.,

за участю секретаря судового засідання Одинець І.М.

розглянувши у порядку загального позовного провадження справу №927/135/22

за позовом: Фермерського господарства «САМ»,

вул. Набережна, 10, с. Боромики, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., 15532;

до відповідача: Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,

вул. Свято-Покровська, 2а, с. Березна, Чернігівська обл., 15622;

предмет спору: про визнання недійсним та скасування рішення;

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: Чернілевського В.Г., адвокат;

від відповідача: Галушко Н.А., самопредставництво;

Позивач Фермерське господарство «САМ», звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Березнянської селищної ради про визнання недійсним та скасування рішення Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (десятої сесії восьмого скликання) від 30.07.2021 №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області».

Дії суду щодо розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 11.02.2022, після усунення ФГ «САМ» недоліків позовної заяви від 28.01.2022 б/н, позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 28.02.2022; встановлено сторонам строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив.

Ухвала Господарського суду Чернігівської області про відкриття провадження в справі №927/135/22 направлена сторонам 14.02.2022 на їх поштові адреси.

28.02.2022, підготовче засідання не відбулось з об`єктивних причин, незалежних від суду, а саме у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 через військову агресію російської федерації проти України, веденням бойових дій на території Чернігівської області та загрозою для життя і здоров`я громадян.

Крім того, 22.03.2022 розпорядженням голови Верховного Суду № 12/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Чернігівської області, яка відновлена з 25.04.2022 згідно з Розпорядженням голови Верховного Суду від 22.04.2022 № 25/0/9-22.

17.05.2022, ухвалою суду призначено підготовче засідання у справі на 01.06.2022 о 12:30.

01.06.2022, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача; судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 13.06.2022 до 14:40, про що відповідач повідомлений в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, за його офіційною електронною адресою.

14.06.2022, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач до суду повторно не прибув, повноважного представника не направив, натомість, клопотав відкласти судове засідання на іншу дату, в зв`язку з неможливістю забезпечити прибуття повноважного представника.

Судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 06.07.2022 до 12:00, про що відповідач повідомлений в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, за його офіційною електронною адресою.

06.07.2022, у підготовче засідання прибув повноважний представник позивача; відповідач до суду повторно не прибув, повноважного представника не направив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Судом у підготовчому засіданні оголошено перерву до 12.07.2022 до 11:00, про що відповідач повідомлений в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, за його офіційною електронною адресою.

За результатами підготовчого засідання суд відповідно до п.3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України постановив закрити підготовче провадження та призначити судову справу до розгляд у по суті на 25.07.2022.

У судове засідання 25.07.2022 прибули повноважні представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 25.07.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Позиції учасників справи.

Позов обґрунтовано тим, що в Березнянської селищної ради були відсутні правові підстави, обумовлені статтями 140-149 Земельного кодексу України, для прийняття оскаржуваного рішення, за яким у ФГ «САМ» припинено право постійного користування земельною ділянкою, площею 38,2га, розташованої на території Локнистенської сільської ради Менського району, набутого ним на підставі державного акту на право постійного користування землею, серії ЧН №00111, виданого за рішенням райдержадміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21.04.1997 №149.

За загальними принципами здійснення судочинства, що також відображені у статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

26.05.2022, відповідач з порушенням установленого судом строку, за допомогою засобів електронного зв`язку, направив до суду відзив на позов. Водночас, клопотання про продовження процесуального строку на вчинення відповідних дій відповідачем до суду не заявлено.

Натомість, судом установлено, що відзив на позов не підписаний відповідачем його електронним підписом, тобто даний документ подано до суду без дотримання вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 №851-ІV та «Про електронні довірчі послуги» від 05.10.2017 №2155-VІІІ.

Відповідно до частини 8 статті 42 Господарського процесуального кодексу України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Частина 4 статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачає, що саме кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

З наведеного слідує, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо), які подаються до суду шляхом їх направлення на електронну адресу суду, долучаються до матеріалів справи та розглядаються судом, у разі їх підписання уповноваженою особою з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису.

Керуючись наведеними нормами, судом залишено без розгляду зміст відзиву на позов Березнянської селищної ради.

13.06.2022, позивач з порушенням установленого судом строку, за допомогою засобів електронного зв`язку, направив до суду відповідь на відзив на позов, що засвідчена електронним підписом. Водночас, клопотання про продовження процесуального строку на вчинення відповідних дій ним до суду не заявлено.

Ухвалою суду від 11.02.2022 позивачу встановлено строк на подання до суду в порядку статей 166, 184 Господарського процесуального кодексу України мотивованої відповіді на позов тривалістю п`ять календарних днів з дня отримання відзиву на позов. Як вбачається з офіційного сайту АТ «Укрпошта» «Відстеження трекінгу» відзив на позов (поштове відправлення №610) отримано позивачем 04.06.2022, тобто граничний строк для подачі до суду відповіді на відзив станом на 13.06.2022 є таким, що сплинув.

Виходячи зі змісту статей 113, 118 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Керуючись наведеними нормами, за відсутності мотивованого клопотання позивача про продовження строків на вчинення відповідних процесуальних дій, судом залишено без розгляду зміст відповіді на відзив на позов.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Перелік обставин, які є предметом доказування. Перелік доказів.

Враховуючи предмет і підстави позову, до обставин, що є предметом доказування у справі належить: з`ясування підстав та порядку набуття ФГ «САМ» спірної земельної ділянки в користування; підстав та порядку припинення за ФГ «САМ» речових прав на цю земельну ділянку; факт порушення оскаржуваним актом речового права позивача.

Позивачем на підтвердження вимог надано до матеріалів справи засвідченні копії:

- державного акту на право постійного користування землею, серії ЧН №00111, виданого на підставі рішення райдержадміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21.04.1997 №149;

- рішення Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (десятої сесії восьмого скликання) від 30.07.2021 №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області»;

- заяв громадян, які мають статус учасників бойових дій: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо припинення ОСОБА_5 (голова ФГ «САМ») права постійного користування земельною ділянкою, площею 38,2га, що розташована на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, наданої згідно державного акту на право постійного користування землею, серії ЧН №00111, виданого 15.05.1997, для розширення селянського / фермерського господарства, в зв`язку з систематичною несплатою земельного податку;

- свідоцтва про державну реєстрацію ФГ «САМ», серія АОО №687695;

- свідоцтва платника єдиного податку, серія НОМЕР_1 .

Обставини справи встановлені судом. Оцінка аргументів та нормативно правове обґрунтування.

26.04.1996, зареєстровано Селянське (Фермерське) господарство «САМ» () згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 №687695 (номер запису: 0000430).

Згідно з розпорядженням райдержадміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21.04.1997 №149 ОСОБА_5 (засновнику ФГ «САМ») на праві постійного користування для розширення селянського/фермерського господарства виділено земельну ділянку площею 38,2 га в межах згідно з планом, що розташована на території Локнистенської сільської ради Менського району, про що 15.05.1997 видано державний акт на право постійного користування землею серія ЧН №00111, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №111. Даний акт включає план зовнішніх меж землекористування.

30.07.2021 Березнянською селищною радою Чернігівського району Чернігівської області (десятої сесії восьмого скликання) прийнято рішення №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області», на підставі якого ОСОБА_5 (який є головою ФГ «САМ», ) припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 38,2га, що розташована за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (раніше Локнистенської сільської ради Менського району), що надана йому для розширення фермерського господарства згідно державного акту на право постійного користування землею серія ЧН №00111, виданого 15.05.1997, у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку.

Дане рішення прийнято Березнянською селищною радою на підставі статей 12, 122, 141 Земельного кодексу України та статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» та мотивоване тим, що систематична несплата ФГ «САМ» земельного податку призводить до порушення прав Березнянської селищної ради та завдає збитків місцевому бюджету.

Оскаржуючи рішення Березнянської селищної ради від 30.07.2021 №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області», позивач вказує на відсутність правових підстав, виключний перелік яких наведено в статті 141 Земельного кодексу України, для припинення його речових прав відносно спірної земельної ділянки, що стало підставою для звернення за судовим захистом порушених майнових прав.

Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється в спосіб установлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Аналогічні положення закріплені в статті 20 Господарського кодексу України.

За частинами 1 та 2 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення в зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача в справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, в господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частини 2 та 3 статті 152 Земельного кодексу України).

За частиною 1 статті 51 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 22.06.1993 №3179-ХІІ, на момент створення ФГ «САМ») громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки в власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до статті 7 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 22.06.1993 №3179-ХІІ, на момент створення ФГ «САМ») користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Згідно із частиною 1 статті 23 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 22.06.1993, на момент створення ФГ «САМ» та надання спірної земельної ділянки) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З наведеного слідує, що земельна ділянка, загальною площею 38,2га, на праві постійного користування, надана згідно розпорядження райдержадміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21.04.1997 №149, ОСОБА_5 для розширення селянського / фермерського господарства, саме як спеціальному суб`єктові засновнику (голові) селянського / фермерського господарства.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції Закону від 23.07.1993 №3312-ХІІ), після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове

користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку.

Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.

Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку.

Таким чином, за діючими нормами на момент створення ФГ «САМ», обов`язковою умовою для набуття правосуб`єктності ФГ як юридичної особи, було одержання земельної ділянки. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення ФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації ФГ. Тобто Закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення ФГ, без створення такого СФГ.

19.06.2003, прийнято Закон України №973-IV «Про фермерське господарство» (надалі - Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-XII визнано таким, що втратив чинність.

У статті 1 Закону №973-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, в тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

За частиною 1 статті 5 та частиною 1 статті 7 Закону №973-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності в власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 973-IV).

Отже, на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства також безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Фермерське господарство (в будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному в статті 42 ГК України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Враховуючи законодавчі обмеження в використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину в установленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за ГК України.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією ВП ВС у постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18, ВП ВС у постанові від 01.04.2020 у справі №320/5724/17.

З аналізу приписів статей 5, 9, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» №2009-XII (який був чинним до 29.07.2003) та статей 1, 5, 7, 8 Закону №973-IV (набув чинності з 29.07.2003) можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване в установленому законом порядку, і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Таким чином належним користувачем земельної ділянки (загальною площею 38,2га), що надана гр. ОСОБА_5 в постійне користування для розширення селянського (фермерського) господарства, за державним актом серії ЧН №00111, виданого 15.05.1997, є ФГ «САМ» (позивач у справі), з моменту державної реєстрації як юридичної особи.

За статтею 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває в державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з частиною 2 даної статті, права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності (а); громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (б); релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності (в); публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (г); заклади освіти незалежно від форми власності (ґ); співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (д); оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі (е); господарські товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначені частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності» (є).

Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25.10.2001, що діяв з 01.01.2002, тобто на момент набрання цим нормативно-правовим актом чинності) встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте Конституційний Суд України Рішенням N5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Таким чином, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали в постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

При цьому, згідно п. 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Судом у межах даної справи встановлено, що Державний акт на право постійного користування землею серії ЧН №00111 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №111, про що свідчить відмітка на вказаному Акті, відтак він є дійсним відповідно до частини статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV.

Згідно частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 №3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у Законі (стаття 141 Земельного кодексу України передбачає вичерпний перелік таких підстав).

За п.1 частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Згідно частини 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

27.05.2021, набув чинності Закон України «Про внесення змін до Земельного кодексу України та інших законодавчих актів щодо удосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-IX, яким доповнено розділ Х Перехідних положень Земельного кодексу України пунктом 24, за яким землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель перелік яких чітко визначений у Законі.

Судом установлено, що розпорядником спірної земельної ділянки, що розташована за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, є Березнянська селищна рада.

Стаття 14 Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Таким чином, Березнянська селищна рада, як орган місцевого самоврядування, має діяти в межах своїх дискреційних повноважень шляхом реалізації виключно того, що прямо передбачено Законом.

Згідно з частиною 1 статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України (далі ЗК України) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Оскаржуване рішення обґрунтовано приписами статей 12, 122, 141 Земельного кодексу України та статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР.

Стаття 141 Земельного кодексу України визначає перелік підстав, за яких право користування земельною ділянкою припиняється, до них належить: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (а); вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом (б); припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій (в); використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам (г); використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (ґ); систематична несплата земельного податку або орендної плати (д); набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (е); використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (є); передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії (ж).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 7.27-7.28 постанови від 05.11.2019 у справі №906/392/18, висновки якої є обов`язковими для суду першої інстанції в силу частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, встановила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою. Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК України.

Рішення Березнянської селищної ради (десята сесія восьмого скликання) від 30.07.2021 №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району» мотивовано несплатою ФГ «САМ» земельного податку починаючи з 2015 року (підпункт (д) статті 141 Земельного кодексу України).

Стаття 143 Земельного кодексу України передбачає виключний перелік підстав, за яких примусово припиняється право користування земельною ділянкою саме в судовому порядку, при цьому, така підстава як систематична несплата земельного податку чи орендної плати (підпункт (д) статті 141 Земельного кодексу України) в цьому переліку відсутня.

Положеннями статті 144 Земельного кодексу України встановлено загальний порядок припинення права користування земельною ділянкою, що використовується з порушенням земельного законодавства.

Так, за статтею 144 Земельного кодексу України (у редакції Закону №1423-ІХ від 28.04.2021) в разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор з контролю за використанням та охороною земель чи державний інспектор з охорони навколишнього природного середовища складає протокол про адміністративне правопорушення, накладає на особу, яка допустила правопорушення, адміністративне стягнення та видає цій особі припис про його усунення у 30-денний строк. У разі якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку припис державного інспектора щодо припинення правопорушення, державний інспектор з контролю за використанням та охороною земель чи державний інспектор з охорони навколишнього природного середовища накладає на таку особу адміністративне стягнення відповідно до закону та повторно видає припис про припинення правопорушення та усунення його наслідків у 30-денний строк.

У разі неусунення наслідків порушення земельного законодавства у 30-денний строк орган державного контролю за використанням та охороною земель або орган державного контролю за охороною навколишнього природного середовища звертається до суду з позовом про: розірвання договору оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки або договору про встановлення земельного сервітуту; про припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Однак за висновком суду, положення статті 144 Земельного кодексу України до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, оскільки таке порушення земельного законодавства як систематична несплата земельного податку (пункт «д» статті 141 Земельного кодексу України) не фіксується державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель, так само як і державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища (як спеціальними суб`єктами в розумінні частин 1 та 2 статті 144 Земельного кодексу України), шляхом складання ними відповідного протоколу та винесення на його підставі припису про необхідність усунення допущеного порушення. Натомість контроль за сплатою земельного податку постійним землекористувачем (позивачем у справі) віднесено до повноважень податкових органів.

З урахуванням наведених висновків, за наявності підстав, обумовлених пунктом «д» статті 141 Земельного кодексу України, припинення права користування земельною ділянкою проводиться в загальному порядку, на підставі рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, що є розпорядником відповідної земельної ділянки.

Таким чином, за фактом доведення систематичної несплати земельного податку постійним користувачем - ФГ «САМ», Березнянська селищна рада повноважна прийняти рішення про припинення права постійного користування відносно спірної земельної ділянки, розпорядником якої вона є.

На підтвердження факту систематичної несплати ФГ «САМ» земельного податку за користування спірною земельною ділянкою до матеріалів справи додано лист ГУ ДПС у Чернігівській області від 20.05.2021 №1831/5/25-01-12-03, на запит Березнянської селищної ради, згідно якого останнього повідомлено, що за період з 2015 по дату надання інформації (20.05.2021) ФГ «САМ» та ОСОБА_5 (голова ФГ «САМ») по Локнистенській сільській раді Менського району земельний податок не сплачувався.

За статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 269.1.1.2. пункту 269.1. статті 269 Податкового кодексу України платниками плати за землю є землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування. Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік (пункт 285.1. статті 285 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 286.1. статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є, в тому числі, дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю).

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу (пункт 286.2 статті 286 Податкового кодексу України).

Позивач обґрунтовуючи вимоги, зазначив у позові, що починаючи з 01.01.2012 він перейшов на спрощену систему оподаткування, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серія Б №153043 (копія якого додана до матеріалів справи).

Пунктом 269.2. статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що особливості справляння земельного податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до пункту 291.3. статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

За пунктом 291.2. статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1. статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

За підпунктом 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України (в редакції Закону № 71-VIII від 28.12.2014, набув чинності 01.01.2015) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

За підпунктом 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України (в редакції Закону №466-ІХ від 16.01.2020, набув чинності з 01.07.2020) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм, позичку) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

За підпунктом 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України (в редакції Закону №1914-ІХ від 30.11.2021, набув чинності 01.01.2022) платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1. статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою (правова позиція Верховного Суду в постанові від 24.04.2019 у справі № 826/15551/15).

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення саме господарської діяльності, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не встановлена.

З огляду на наведені положення, у спірному періоді ФГ «САМ», який отримав дану земельну ділянку з метою розширення фермерського господарства, вважається таким, що звільнений від обов`язку сплати податку на майно в частині земельного податку за цю земельну ділянку, що використовується ним, як платником єдиного податку третьої групи, для провадження саме підприємницької діяльності.

Суд звертає увагу, що саме не сплата земельного податку і слугувала підставою для прийняття спірного рішення.

Частинами 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

За приписами частин 2 та 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок доказування і подання доказів установлено статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на зміст статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 76 даного Кодексу визначає, що належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними ніж докази, надані на її спростування.

За приписами частин 1 та 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні матеріали справи та проаналізувавши доводи та заперечення обох сторін, суд дійшов висновку, що внаслідок прийняття Березнянською селищною радою (десята сесія восьмого скликання) рішення від 30.07.2021 №386/10-VIII не на підставах передбачених законом (за недоведеністю порушення постійним користувачем вимог земельного законодавства), порушено право позивача на постійне користування земельною ділянкою площею 38,2 га, посвідченого державним актом на право постійного користування землею серії ЧН №00111 від 15.05.1997. Метою захисту порушеного права є поновлення права постійного користування цією земельною ділянкою.

Враховуючи, що оскаржуване рішення не відповідає законові, порушує право позивача на постійне користування спірною земельною ділянкою, суд вважає позовні вимоги правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним та скасування рішення Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (десята сесія восьмого скликання) від 30.07.2021 №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області».

Розподіл судових витрат.

Статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У межах даного позову заявлено одну вимогу немайнового характеру, що оплачена позивачем у сумі 2481грн (один прожитковий мінімум на працездатну особу) згідно вимог Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням того, що позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, судовий збір в сумі 2481грн покладається на відповідача.

Крім того, у позовній заяві позивачем визначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які останній поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, зокрема визначено розмір витрат на професійну правову допомогу в розмірі 25000 грн. У судовому засіданні 25.07.2022 до закінчення судових дебатів представник позивача уточнив, що орієнтовний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу складає 27481,00 грн.

Враховуючи, що позивач скористався своїм процесуальним правом та повідомив суд про подання, в порядку частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, належних доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в межах строків, обумовлених вказаною нормою, підстави для вирішення питання щодо розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу на момент ухвалення рішення відсутні.

Керуючись статтями 129, 236 - 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Фермерського господарства «САМ», код 22825267, до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, код 04412366, про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати недійсним та скасувати рішення Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (десята сесія восьмого скликання) від 30.07.2021 №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області».

3. Стягнути Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, вул. Свято-Покровська,2а, с. Березна, Чернігівська обл., 15622, код 04412366, на користь Фермерського господарства «САМ», вул. Набережна,10, с. Боромики, Чернігівська обл., Чернігівська обл., 15532, код 22825267, 2481 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили у строки, встановлені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строки визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 28.07.2022

Суддя М.П. Ноувен