СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року м. Харків Справа №922/4812/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В. , суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Євтушенко Є.В.,

за участю представників сторін в режимі відеоконференції:

позивача Сіткевич Є.П.,

відповідача Стець М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» (вх.№560Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у справі №922/4812/21

за позовом Державного підприємства «Укрхімтрансаміак», м.Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий союз «Концептуального будівництва», смт.Солоницівка, Харківська область,

про стягнення 15897349,04 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Укрхімтрансаміак» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий союз «Концептуального будівництва» про стягнення з останнього на свою користь відсотків річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 15282738,44 грн, інфляційних втрат у розмірі 614610,60 грн.

Позові вимоги обґрунтовано тим, що відповідач в порушення п.10.4 договору №CW14.85 від 22.08.2014 року та приписів чинного законодавства, не повернув попередню оплату в сумі 8656487,28 грн після відмови позивача від договору.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у справі №922/4812/21 (повний текст складено 21.02.2022 року, суддя Кухар Н.М.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий союз «Концептуального будівництва» на користь Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» інфляційні втрати в розмірі 614610,60 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 9219,16 грн.

В частині стягнення відсотків річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 15282738,44 грн у позові відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий союз «Концептуального будівництва» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1528273,84 грн.

Позивач з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у даній справі в частині:

- відмови у стягненні відсотків річних за користування чужими грошовими коштами обрахованих з 18.12.2020 року по 23.09.2021 року в розмірі 1626653,65 грн;

- стягнення з ДП «Укрхімтрансаміак» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1528273,84 грн.

У відповідній частині скаржник просить суд прийняти нове судове рішення, яким позові вимоги ДП «Укрхімтрансаміак» про стягнення відсотків річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1626653,65 грн задовольнити в повному обсязі та відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1528273,84 грн. Крім того апелянт просить суд судові витрати по справі покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що твердження суду про можливість нарахування договірних санкцій лише до дати розірвання договору, з огляду на положення ч.2 ст. 653 Цивільного кодексу України є наслідком невірного ототожнення поняття «зобов`язання» та «забезпечення виконання зобов`язання». У зв`язку з тим, що повернення авансу у разі розірвання договору через вину відповідача встановлено рішенням суду у справі №922/328/21 та погоджено сторонами у договорі, суд зобов`язаний був застосувати до спірних правовідносин положення п. 10.2, п. 10.3-10.4 договору. Розірвання договору не звільняє відповідача від необхідності повністю повернути аванс та від сплати санкцій за несвоєчасне повернення авансу. На думку скаржника у відповідній частині договір діє до його повного виконання.

Щодо неправомірності стягнення витрат на професійну правничу допомогу, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження таких витрат, як і розрахунок таких витрат, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.05.2022 року поновлено Державному підприємству «Укрхімтрансаміак» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у справі №922/4812/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» на рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у справі №922/4812/21. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України) з дня вручення даної ухвали. Повідомлено учасників справи про можливість подання документів у справі на електронну адресу суду через особистий кабінет в системі «Електронний суд». Зупинено дію рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у справі №922/4812/21. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4812/21.

13.06.2022 року матеріали справи №922/4812/21 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 року призначено справу №922/4812/21 до розгляду в судове засідання на 14.07.2022 року та запропоновано учасникам справи визначитись зі своєю явкою в судове засідання.

30.06.2022 року через особистий кабінет в системі «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2971), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свою позицію відповідач мотивує тим, що розірвання договору це припинення його дії на майбутнє. Тобто з моменту розірвання договору він більше не діє, а отже застосування пункту такого договору після його розірвання неможливо, що виключає правомірність задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків річних за користування коштами з 16.01.2021 року по 23.09.2021 року.

У судовому засіданні 14.07.2022 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 22.08.2014 року між Українським державним підприємством «Укрхімтрансаміак» (нова назва - Державне підприємство «Укрхімтрансаміак» - позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий союз «Концептуального будівництва» (відповідач у справі) було укладено договір №СW14.85.

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору, відповідач, як виконавець, зобов`язався на власний ризик, власними та/або залученими силами й засобами виконати роботи з модернізації існуючої системи зв`язку (надалі - система) з переобладнанням на цифрове телекомунікаційне обладнання на дільницях НС10 - КС15 УДП «Укрхімтрансаміак» (надалі - роботи), а позивач, як замовник, зобов`язався здійснити приймання та сплатити вартість виконаних виконавцем та прийнятих замовником робіт.

Згідно з п. 2.1 договору, вартість робіт за договором згідно із Протоколом узгодження договірної ціни на виконання робіт та Договірною ціною становить 12366410 (дванадцять мільйонів триста шістдесят шість тисяч чотириста десять) грн. 40 коп., разом з ПДВ.

Пунктом 2.2 договору сторони встановили, що проведення розрахунків за цим договором здійснюється в національній валюті України, шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний рахунок виконавця, у наступному порядку:

- 70% (сімдесят відсотків) від вартості робіт, зазначених у п. 2.1 договору, після підписання даного договору та отримання рахунку від виконавця;

- 30% (тридцять відсотків) від вартості робіт, зазначених у п. 2.1 договору, протягом 10 (десяти) робочих днів після підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт та введення системи в експлуатацію в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Як свідчать матеріали справи, 29.08.2014 року позивач, згідно платіжного доручення №1289, перерахував на користь відповідача грошові кошти в сумі 8656487,28 грн.

Відповідно до п. 3.1 договору, загальний строк виконання робіт та етапність їх виконання зазначені в Календарному плані (додаток №3 до договору, що є його невід`ємною частиною).

Календарним планом на виконання робіт, що є додатком №1 до додаткової угоди №2/CW14.85 від 15.11.2017 року до договору, сторони встановили, що роботи виконуються поетапно, а саме:

1. Проведення лінійних вимірювань - до 16.07.2018.

2. Роботи по модернізації на дільниці HC10-НС11 - до 16.10.2018.

3. Роботи по модернізації на дільниці HC11-НС12 - до 16.12.2018.

4. Роботи по модернізації на дільниці HC12-НС13 - до 16.02.2019.

5. Роботи по модернізації НС13 - ЦПУ - до 16.04.2019.

6. Налагоджувальні роботи - до 16.09.2019.

Пунктом 5.1 договору сторони встановили, що приймання-передача виконаних робіт оформлюється актом приймання-передачі виконаних робіт, 2 примірники якого виконавець передає замовнику в день завершення виконання робіт за договором.

Згідно з п. 5.3 договору, роботи вважаються виконаними в повному обсязі після підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт.

Пунктом 10.3 договору сторони встановили, що замовник має право у будь-який час в односторонньому порядку відмовитися від договору без застосування до нього штрафних санкцій шляхом направлення виконавцю письмового повідомлення про це. При цьому, збитки, завдані виконавцю такою відмовою, не відшкодовуються.

Відповідно до п. 10.4 договору, у випадку перерахування попередньої оплати на момент відмови замовника від договору в порядку, передбаченому п. 10.3 договору, виконавець зобов`язується протягом 7 (семи) банківських днів з дати направлення замовником повідомлення про відмову від договору перерахувати на поточний рахунок замовника різницю між сумою перерахованої замовником попередньої оплати та вартістю фактично виконаних та прийнятих замовником на момент відправлення відмови від договору робіт.

08.12.2020 року ДП «Укрхімтрасаміак» листом №1/02.1-1513 повідомило ТОВ «НВС «Концептуальне будівництво» про відмову від договору та просило повернути аванс в сумі 8656487,28 грн.

Отже, відповідач був зобов`язаний повернути вказані грошові кошти в строк до 17.12.2020 року включно.

Проте, зобов`язання щодо повернення грошових коштів у визначений договором строк відповідач не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача суму основного боргу 8656487,28 грн, 3% річних за період з 18.12.2020 року по 15.01.2021 року в сумі 20585,13 грн та інфляційні втрати за грудень 2020 року в сумі 77908,39 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 року по справі №922/328/21 позовні вимоги ДП «Укрхімтрансаміак» задоволено в повному обсязі.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 року вищевказане рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

У подальшому, рішення Господарського суду від 22.04.2021 року виконано, що підтверджується платіжними дорученнями: - №7663_9Н01М/164 від 17.09.2021 року на суму 3697916,44 грн; - №7808_9О01Х/82 від 24.09.2021 року на суму 5115517,82 грн; - №7759_9О01L/243 на суму 72871,25 грн, що разом становить 8886305,51 грн.

За умовами п. 10.5 договору, у разі порушення строків повернення виконавцем замовнику грошових коштів (попередньої оплати), у випадках передбачених п. 10.4 даного договору, виконавець зобов`язується сплатити замовнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25% річних від суми сплачених грошових коштів, які підлягають поверненню, з моменту їх отримання до моменту фактичного повернення зазначених грошових коштів замовнику.

Отже, у зв`язку з несвоєчасним поверненням відповідачем грошових коштів (попередньої оплати), позивачем нараховано відсотки річних за користування чужими грошовими коштами на підставі п. 10.5 договору за період з 29.08.2014 року по 23.09.2021 року включно, в розмірі 15282738,44 грн, а також інфляційні втрати на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України за період з січня по серпень 2021 року в розмірі 614610,60 грн.

Факт порушення відповідачем строку повернення позивачу грошових коштів в сумі 8656487,28 грн встановлено рішенням місцевого господарського суду та постановою Східного апеляційного господарського суду у справі №922/328/21.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, враховуючи визнання відповідачем позову в цій частині, дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з січня по серпень 2021 року в розмірі 614610,60 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідній частині рішення суду не оскаржується.

Щодо нарахованих і заявлених до стягнення позивачем відсотків річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 15282738,44 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Так, позивач посилається на п.10.5 договору, згідно з яким у разі порушення строків повернення виконавцем замовником грошових коштів (попередньої оплати), у випадках передбачених п. 10.4 даного договору, виконавець зобов`язується сплатити замовнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25% річних від суми сплачених грошових коштів, які підлягають поверненню, з моменту їх отримання до моменту фактичного повернення зазначених грошових замовнику.

При цьому, у п. 10.4 договору сторони визначили, що у випадку перерахування попередньої оплати на момент відмови замовника від договору, в порядку, передбаченому п. 10.3 договору, виконавець зобов`язується протягом 7 (семи) банківських днів з дати, направлення замовником повідомлення про відмову від договору перерахувати на поточний рахунок замовника різницю між сумою перерахованої замовником попередньої оплати та вартістю фактично виконаних та прийнятих замовником на момент відправлення відмови від договору робіт.

За приписами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 232 Господарського кодексу України, відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на встановлені обставини у справі №922/328/21, обов`язок повернути суми отриманого авансу виник у відповідача 08.12.2020 року (дата направлення замовником повідомлення про відмову від договору), а прострочення виконання цього обов`язку почалося з 18.12.2020 року. Таким чином, до 18.12.2020 року відповідач правомірно користувався сумою отриманого авансу, і лише з 18.12.2020 року таке користування набуло ознак неправомірності.

За своїм змістом пункт 10.5 договору є доволі суперечливим, оскільки з одного боку він встановлює право нараховувати 25% річних від суми сплачених грошових коштів, які підлягають поверненню, з моменту їх отримання до моменту фактичного повернення зазначених грошових коштів замовнику, а з іншого боку, він може застосовуватися лише у разі порушення строків повернення виконавцем замовнику грошових коштів (попередньої оплати), лише у випадках, передбачених п.10.4 договору.

Тобто, проаналізувавши вищевказаний пункт договору можна стверджувати, що право нараховувати відсотки від суми сплачених грошових коштів, які підлягають поверненню, з моменту їх отримання до моменту фактичного повернення зазначених грошових коштів замовнику, виникає лише у разі прострочення боржником (виконавцем) свого обов`язку з повернення авансу, і має ознаки відповідальності.

Проте, поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17).

Можливість нараховування відсотки від суми сплачених грошових коштів, які підлягають поверненню, з моменту їх отримання до моменту фактичного повернення зазначених грошових коштів замовнику, на тлі безумовного права позивача на односторонню відмову від договору суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. За загальним правилом, заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Наразі заявлення вимоги про стягнення 25% річних (відповідно до договору), незважаючи на заявлення (у тому числі і стягнення за рішенням) 3% річних відповідно до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України, не свідчить про наявність компенсаторного характеру як і не підтверджує обставин відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Обов`язок з повернення суми авансу виник у відповідача 08.12.2020 року, а неправомірне користування цими коштами відбулося у період з 18.12.2020 року по 16.09.2021 року щодо всієї суми авансу, і з 17.09.2021 року по 23.09.2021 року щодо залишку авансу в сумі 5188389,07 грн.

Норми права, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, також дозволяють нарахування відсотків виключно за період неправомірного користування грошовими коштами за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказане опосередковано підтверджується і розрахунком позивача, де за період з 18.12.2020 року по 15.01.2021 року розрахунок відсотків здійснений з урахуванням 3% річних, що були стягнуті рішенням Господарського суду Харківської області від 22.04.2021 року по справі №922/328/21 на підставі 625 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 25% річних за період з 29.08.2014 року по 17.12.2020 року в сумі 13656084,79 грн, а також 22% річних за період з 18.12.2020 року по 15.01.2021 року в сумі 151375,99 грн, є такими, що не відповідають вимогам закону, а тому не підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року по справі №918/631/19 (провадження №12-42гс20).

18.04.2018 Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №753/11000/14-ц, (провадження № 61-11сво17) зазначив про принцип contra proferentem chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluenpe-of the party).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Vоlovik v. Ukraine, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).

Враховуючи, що договір укладений із позивачем, який є державним підприємством на підставі Закону України «Про державні закупівлі», то саме позивач має нести ризики, пов`язані з неясністю його умов.

Відповідно до ч. 1. ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Тому, прострочення, обов`язку з повернення суми авансу не може бути визначено відкладальною обставиною, оскільки заздалегідь відомо, що аванс має бути повернуто, адже взяті на себе зобов`язання повинні виконуватися належним чином (ст. 526 Цивільного кодексу України). Визначати відкладальною обставиною ризик неповернення авансу або несвоєчасного повернення неправомірно, оскільки це буде порушенням зобов`язання зі сторони договору, що повинно тягнути за собою інші правові наслідки (зокрема, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України).

Відкладальною є лише така обставина, яка не залежить від волі сторін договору. Односторонню відмову від договору, несвоєчасне повернення суми авансу, не можна розцінювати як подію, що знаходиться поза межами волі сторін договору.

За приписами ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Договірні санкції підлягають нарахуванню лише до дати розірвання договору. Після цієї дати можна застосовувати лише санкції, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, тобто інфляційні та 3% річних, оскільки з моменту розірвання договору, він більше не діє.

Застосування п. 10.5 договору після його розірвання неможливо, а відтак позовні з частині стягнення 25% річних за період з 16.01.2021 року по 23.09.2021 року в сумі 1475277,66 грн правомірно відхилені судом першої інстанції.

Необхідно також врахувати, що дійсно відповідач допустив прострочення свого обов`язку повернення авансу у належні строки. Однак, обставини такого прострочення були предметом судового розгляду в межах справи №922/328/21 і з цього питання прийнято відповідне судове рішення. Таким чином, у зв`язку з прийняттям рішення відповідне грошове зобов`язання у загальному сенсі трансформувалось у необхідність виконання саме судового рішення по перерахуванню грошових коштів.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).

Так, з договору про надання професійної правничої допомоги №16/12 від 16.12.2021 року, укладеного між відповідачем - ТОВ «НВС «Концептуального будівництва» та адвокатом Стецєм Максимом Леонідовичем, вбачається, що послуги адвоката по захисту прав і свобод клієнта здійснюється згідно окремого додатку, який є невід`ємною частиною цього договору, та який сторони зобов`язуються не розголошувати іншим особам, надавши йому статус комерційної конфіденційної інформації (стаття 4 договору).

Додатковою угодою №1 до договору про надання професійної правничої допомоги №16/12 від 16.12.2021 сторони, зокрема, встановили:

1. В якості ставок адвокатського гонорару сторони погодили застосувати рекомендовані ставки, прийняті Рішенням Ради адвокатів Харківської області №13/1/7 від 21.07.2021 року.

2. Оплата послуг адвоката здійснюється наступного банківського дня після набрання чинності судовим рішенням по справі, вказаній в ст. 1 договору про надання професійної правничої допомоги №16/12 від 16.12.2021 року.

3. Сторони за цим договором домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання професійної правничої допомоги становить 10% (десять відсотків) від розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом буде відмовлено.

В орієнтовному розрахунку судових витрат, який був викладений у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу складають 10% від суми позовних вимог, в задоволенні яких буде судом відмовлено, які будуть сплачені адвокату після набрання чинності відповідним судовим рішенням.

Позивач посилається на те, що відповідачем не надано розрахунку суми судових витрат; доказів витрат, що підлягають компенсації; детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом; документів, що свідчили би про високу кваліфікацію адвоката, чи фахівця в галузі права, що слугувало б підставою для встановлення більш високих тарифів для оплати роботи адвоката.

Проте, відповідно до п.п. 2, 3 додатку №1 до договору про надання професійної правничої допомоги №16/12 від 16.12.2021 року, гонорар адвоката становить 10% від розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом буде відмовлено, та його оплата здійснюється наступного банківського дня після набрання чинності судовим рішенням у даній справі.

Тобто розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником відповідача, а отже є визначеним.

За статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268).

У рішенні від 19.10.2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом.

Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові.

Окремої уваги заслуговує і постанова Касаційного господарського суду від 23.02.2021 року по справі №922/2503/20 в рамках якої суд вказав, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Верховний Суд звертав увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. Такої позиції притримується Касаційний господарський суд у постанові від 30.03.2021 року по справі №906/432/19. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №911/4242/15, зазначив, що проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу, витраченому адвокатом на виконання робіт.

Окрім цього, Верховний Суд наголосив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

12.05.2020 року в рамках справи №904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду підтвердила законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат. При цьому суд зазначив на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. Слід вказати, що Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 року у справі №826/2689/15, зокрема, зазначив, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг.

У даному випадку, посилання скаржника на те, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу правову допомогу не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із виконаними адвокатом роботами, не підтверджені доказами, і є по суті загальними фразами. При цьому, відповідне клопотання про зменшення суми судових витрат позивачем ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі не заявлялося.

Враховуючи те, що відповідачем підтверджено правовий статус адвоката, вчинення відповідних дій з метою представництва та захисту інтересів сторони у справі, а також співмірність розміру витрат з наданими послугами, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача у розмірі 10% від розміру позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено, а саме в розмірі 1528273,84 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у справі №922/4812/21 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 10.02.2022 року у справі №922/4812/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20 липня 2022 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук