УХВАЛА

21 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 902/657/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

прокуратури - Зарудяна Н.О. прокурор Офісу Генерального прокурора,

позивача - 1 - відділу освіти, спорту, культури та туризму Томашпільської селищної ради - не з`явився,

позивача - 2 - Північного офісу Держаудитслужби в особі управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області - не з`явився,

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» - Василевська О.В., адвокат (дов. від 21.12.2021 № 007.2Др-13-1221),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут»

на рішення господарського суду Вінницької області від 20.10.2021 (Яремчук Ю.О.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2022 (головуючий суддя: Бучинська Г.Б., судді: Філіпова Г.Л., Василишин А.Р.)

у справі № 902/657/21

за позовом заступника керівника Вінницької обласної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі: відділу освіти, спорту, культури та туризму Томашпільської селищної ради (далі - Відділ); Північного офісу Держаудитслужби в особі управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області (далі - Північний офіс Держаудитслужби в особі Управління)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» (далі - ТОВ «Вінницягаз Збут»)

про визнання недійсними додаткових угод до договору на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів та стягнення 114 893,45 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор 22.06.2021 звернувся до господарського суду Вінницької області в інтересах держави в особі Відділу та Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління з позовом до ТОВ «Вінницягаз Збут» про визнання недійсними додаткових угод №№ 1, 2, 3, 4, 5 до договору від 29.12.2018 № 114115В7GLEB128 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів та стягнення 114 893,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на те, що оспорювані додаткові угоди від 24.01.2019 № 1, від 28.01.2019 № 2, від 29.01.2019 № 3, від 25.02.2019 № 4 та від 26.02.2019 № 5 до договору від 29.12.2018 № 114115В7GLEB128 укладені з порушенням вимог статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» та є такими, що суперечать інтересам держави, у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними у судовому порядку. Крім того, за доводами позивача, Відділом сплачено за оспорюваними додатковими угодами до договору від 29.12.2018 № 114115В7GLEB128 на 114 893,45 грн. більше, ніж передбачено умовами самого договору від 29.12.2018 № 114115В7GLEB128 та тендерною документацією відповідача, у зв`язку з чим такі кошти підлягають поверненню відповідачем, як безпідставно набуті.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 20.10.2021 у справі № 902/657/21 позов задоволено повністю, з посиланням на його обґрунтованість.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2022 зі справи рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання недійсними додаткових угод №№ 1, 2, 3, 4, 5 до договору від 29.12.2018 № 114115В7GLEB128 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів; у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові з підстав нікчемності таких додаткових угод до договору, які (нікчемні угоди) не породжують жодних правових наслідків для сторін; в частині вимоги про стягнення 114 893,45 грн., - мотивувальну частину рішення суду першої інстанції викладено в редакції даної постанови, а саме, позов у цій частині позовних вимог задоволено з посиланням на приписи частини першої статті 670 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, 15.02.2022 (згідно з поштовим штемпелем на конверті) ТОВ «Вінницягаз Збут» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило оскаржувані судові рішення зі справи скасувати в частині стягнення 114 893,45 грн. та ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Скаржник в обґрунтування доводів касаційної скарги вказує на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, приписів частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 12 Закону України «Про ринок природного газу», статей 627, 629, 670 Цивільного кодексу України, статей 53, 73, 74, 76, 78, 80, 86, 210, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); зазначає підставу для відкриття касаційного провадження із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказуючи, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Ухвалою Верховного Суду від 18.04.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 23.06.2022.

Прокурор у відзиві на касаційну скаргу просив залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, з посиланням на помилковість доводів касаційної скарги.

Північний офіс Держаудитслужби в особі Управління у відзиві на касаційну скаргу просив залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення, з посиланням, зокрема, на обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді у справі № 902/657/21 розгляд касаційної скарги 23.06.2022 не відбувся.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.06.2022 № 29.3-02/1104 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 902/657/21 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М.

Ухвалою Суду від 27.06.2022 учасників справи повідомлено про те, що розгляд касаційної скарги у справі № 902/657/21 відбудеться 21.07.2022.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду (згідно з якою: у частині рішення скасовано, а в частині змінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції) та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 902/657/21 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, де Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 зі справи № 912/2385/18, Верховний Суд зазначає таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 зі справи № 912/2385/18, на яку посилається скаржник, Верховний Суд зазначив, зокрема, про те, що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У доводах касаційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що Прокурором не було дотримано порядку повідомлення, передбаченого частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки повідомлення, адресовані позивачам, датовані 15.06.2021, тобто практично одночасно з позовною заявою Прокурора, з якою останній звернувся в інтересах держави в особі позивачів до суду. Інші листи Прокурора, на думку скаржника, не є зверненням у розумінні положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а є звичайними листами про отримання інформації.

Так, відповідно до приписів частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Верховним Судом встановлено, що оспорювана постанова у справі № 902/657/21, яка переглядається, в частині застосування приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтована тим, що з метою встановлення наявності підстав для представництва Вінницькою обласною прокуратурою 12.03.2021 до управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області та 16.03.2021 до Відділу надіслані листи № 24-200вих-21 та № 24-220вих-21 із викладенням фактичних обставин порушень вимог закону та пропозицією розглянути питання про їх усунення, у тому числі, в судовому порядку. Прокурор зазначав про наявність порушень інтересів держави при закупівлі Відділом у ТОВ «Вінницягаз Збут» природного газу за безпідставно завищеною ціною.

Також Вінницькою обласною прокуратурою 28.04.2021 за № 24-388вих-21 до управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області та 27.04.2021 за № 24-386вих-21 до Відділу надіслані листи щодо надання інформації про пред`явлення позову до суду.

За результатами розгляду зазначених листів, управлінням Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області 27.04.2021 та 30.04.2021, а Відділом - 15.04.2021 та 06.05.2021 до обласної прокуратури надіслані відповіді, за змістом яких, зокрема, повідомлено, що позов про визнання незаконними додаткових угод та повернення відповідачем надлишково сплачених коштів до суду не пред`являвся.

При цьому, управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області у листі від 27.04.2021 № 260205-17/1912-2021 повідомило Прокурора про здійснення перевірки закупівель природного газу у Відділі та виявлене порушення приписів пункту 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі». Управління повідомило Прокурора про те, що у разі необхідності матеріали перевірок будуть додатково направлені на адресу прокуратури за письмовим зверненням останньої.

15.06.2021 Прокурор звернувся з листами № 24-530вих-21 та № 24-529вих-21 до управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області та Відділу з повідомленнями про намір звернутися до суду з позовною заявою.

Згідно з висновками суду у справі № 902/657/21 статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» форми відповідного повідомлення уповноваженого органу не визначено, а тому листи прокурора з посиланням на таку норму, які були направлені позивачам, з метою з`ясування підстав представництва, відповідають приписам цієї статті, а, отже, підпадають під розуміння повідомлень, обумовлених у частині четвертій статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

У даній справі обчислення розумного строку для реагування відповідного органу повинно враховувати не лише останнє повідомлення Прокурора позивачів про звернення до суду, а й попередні листи, направлені Прокурором, починаючи з березня 2021 року.

Враховуючи те, що позивачам у березні 2021 року було відомо про допущені порушення, які відбулися у 2019 році та з огляду на строки позовної давності, суд у справі № 902/657/21 дійшов висновку про невжиття компетентними органами жодних заходів протягом розумного строку після того, як цим органам стало відомо про можливе порушення інтересів держави, а, відтак, і про наявність підстав для звернення Прокурора з цим позовом до суду.

З огляду на зміст оспорюваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд апеляційної інстанції (який у частині рішення скасував, а в частині змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції), у повній мірі застосував висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 щодо застосування приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, застосування апеляційним господарським судом норм права в оскаржуваній постанові не суперечить наведеним скаржником висновкам суду касаційної інстанції.

Касаційний господарський суд також звертається до сталої та послідовної практики Верховного Суду у застосуванні приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою:

- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт не звернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав;

- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені;

- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів статті 23 Закону «Про прокуратуру»; такий підхід є занадто формалізованим, критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально;

- обчислення розумного строку для реагування відповідного органу повинно враховувати не лише останнє повідомлення прокурором органу про звернення до суду, а й попереднє листування про стверджуване порушення.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 917/665/20, 07.04.2021 у справі № 913/124/20, 09.06.2021 у справі № 916/1674/18, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 й Суд не вбачає підстав для відступу від неї.

Застосування судом положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у кожній справі залежить від встановлених обставин щодо обґрунтування/необґрунтування та доведення/недоведення прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, на яку посилається скаржник).

Проаналізувавши зміст постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 зі справи № 912/2385/18, оскільки у кожній справі суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих прокурором доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справі, на яку посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятої у справі постанови, є подібними, а тому наявні правові підстави для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Вінницягаз Збут» на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Верховний Суд зауважує, що згідно з положеннями статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Здійснивши детальний аналіз наведеної практики та рішення суду попередньої інстанції у справі, Верховний Суд у контексті аргументів касаційної скарги дійшов висновку, що скаржник не навів аргументів, які згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК можуть бути підставою для касаційного перегляду постанови суду апеляційної інстанції у справі в установленому процесуальним законом порядку.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про порушення норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи, викладені у відзивах Прокурора та Північного офісу Держаудитслужби в особі Управління на касаційну скаргу, з урахуванням наведеного у цій ухвалі, беруться до уваги судом касаційної інстанції.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору, фактичні обставини справи, доказову базу та правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Вінницягаз Збут», оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2022 зі справи № 902/657/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова