ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. Справа№ 910/13356/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Грека Б.М.

Куксова В.В.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін: до протоколу судового засідання від 05.07.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 (повний текст складено 21.07.2021) у справі №910/13356/17 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп»

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест»

про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 264, 70 кв.м. по вул. Лісківській, 9б/22 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», посвідченого 29.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 8370;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення (літ. А) площею 264, 70 кв.м. по вул. Лісківській, 9б/22 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», посвідченого 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою I.A. та зареєстрований в реєстрі за № 823;

- зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 507 кв.м. по вул. Лісківській, 9б/22 у Деснянському районі м. Києва (код ділянки 62:077:0108), привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Позовна заява обґрунтована наступним:

1) під час процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000066 від 28.04.2015, відкритому за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України за фактом використання завідомо підробленого документу, встановлено, що на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 у цивільній справі № 2-366/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, державним реєстратором Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» Коломієць О.Г. 07.07.2011 прийнято рішення про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» права власності на спірне нерухоме майно, тоді як відповідно до листа Гребінківського районного суду Полтавської області від 05.03.2015 № 411/15-вих., справа № 2-366/08 розглядалася за позовом ОСОБА_2 до Рудківської сільської ради та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок, земельні ділянки та грошові вклади (рішення від 09.09.2008), у зв`язку з чим відсутня підстава для державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» права власності на спірний об`єкт;

2) спірний об`єкт нерухомості, на який зареєстровано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В», є самочинним, оскільки: Київська міська рада не приймала рішення про передачу спірної земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та іншим особам, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками та надають право на виконання підготовчих і будівельних робіт по вул. Лісківській, 9-б/22 у Деснянському районі м. Києві, не видавалися та не реєструвалися, за вказаною адресою не приймалися в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти, проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалася та до містобудівного кадастру не вносилася;

3) таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» самовільно зайняло спірну земельну ділянку і набуло право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості незаконно та не мало права його відчужувати;

4) строк позовної давності пропущено з поважних причин і підлягає поновленню, позаяк Київська міська рада не була стороною у цивільній справі № 2-366/08 та про виявлені порушення позивачу стало відомо у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000066 від 28.04.2015 за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 залишено без розгляду у справі № 910/13356/17 позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення площею 264,70 кв.м. по вул. Лісківській, 9б/22 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», посвідченого 29.12.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 8370.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22.02.2018, залишено в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.10.2017 щодо залишення без розгляду у справі № 910/13356/17 позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2011.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 у справі № 910/13356/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019, в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.10.2020, рішення Господарського суду міста Києва від 25.10.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2019 у справі № 910/13356/17 скасовано. Справу № 910/13356/17 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 позов Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії - задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення (літ. А) площею 264,70 кв.м. по вул. Лісківській, 9б/22 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», посвідченого 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A. та зареєстрований в реєстрі за № 823.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» (02166, місто Київ, вулиця Космонавта Волкова, будинок 2-А, ідентифікаційний код 32732570) повернути Київській міській раді (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) земельну ділянку площею 507 кв.м. по вул. Лісківській, 9б/22 у Деснянському районі м. Києва (код ділянки 62:077:0108), привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» на користь Київської міської прокуратури 800 грн. 00 коп. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» на користь Київської міської прокуратури 2 400 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним:

- суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість звернення прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради з даним позовом у порядку ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді;

- позовні вимоги в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015 підлягають задоволенню, оскільки вказаний правочин укладений за результатами державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» (як первісним набувачем) на спірний об`єкт на підставі неіснуючого судового рішення та подальшого відчуження спірного майна за Договором купівлі-продажу від 29.12.2011 з порушенням вимог статті 658 Цивільного кодексу України;

- матеріалами справи підтверджується факт самовільного зайняття спірної земельної ділянки, оскільки на підставі Договору купівлі-продажу від 25.07.2015 її користувачем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», яке не є правомірним набувачем та самовільно зайняло земельну ділянку, у зв`язку з чим вимога прокурора про зобов`язання саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» привести спірну земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню;

- прокурором не було пропущено трирічний строк позовної давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 скасувати та відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд неправомірно дійшов висновку про доведеність прокурором та позивачем неіснування рішень Гребінківського районного суду Полтавської області;

- прокурором не доведено підстав недійсності договору купівлі - продажу від 25.07.2015, а тому суд дійшов неправильного висновку про задоволення такої позовної вимоги;

- оскільки земельна ділянка як об`єкт права власності відсутня, то твердження прокурора щодо самовільного захоплення відповідної земельної ділянки та порушення прав територіальної громади міста Києва не відповідають дійсності, а підстави для повернення земельної ділянки відповідно до приписів ст. 212 ЗК України відсутні;

- прокурором не доведено підстав для представництва інтересів КМР в суді;

- позивачем пропущено строк позовної давності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Шаптала Є.Ю., судді Хрипун О.О., Грек Б.М.

Розпорядженням В.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 у зв`язку перебуванням судді Хрипуна О.О. у відпустці, який не є головуючими суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/13356/17.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2021 для розгляду справи №910/13356/17 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Куксов В.В., Грек Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 у справі №910/13356/17 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17.

Призначено справу до розгляду на 12.10.2021

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Учасники справи своїм процесуальним правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

14.09.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання про зупинення провадження у справі, клопотання про призначення експертизи та клопотання про витребування вільних зразків.

12.10.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» надійшло клопотання про витребування доказів у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» про відкладення розгляду справи задоволено. Відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 на 09.11.2021.

У період з 08.11.2021 по 19.11.2021 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному, тому судове засідання, яке призначене на 09.11.2021, не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 призначено на 01.02.2022.

У період з 25.01.2022 по 04.02.2022 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному, тому судове засідання, яке призначене на 01.02.2022 не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 призначено на 23.03.2022.

Судове засідання, яке призначене на 23.03.2022 не відбулось.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

У період з 04.04.2022 по 08.04.2022 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 призначено на 15.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 на 05.07.2022.

В судове засідання 05.07.2022 з`явилися прокурор, представники позивача та відповідача-1, надали свої пояснення.

Представник відповідача-1 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор та позивач заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану справу за відсутності представників відповідача-2 та відповідача-3 за наявними у справі матеріалами.

Щодо поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» клопотання про зупинення провадження у справі, клопотання про призначення експертизи, клопотання про витребування вільних зразків та клопотання про витребування доказів у справі суд зазначає наступне.

В обгрунтування заявленого клопотання про зупинення провадження у справі апелянт посилається на те, що у провадженні Господарського суду міста Києва та Північного апеляційного господарського суду знаходиться справа з однаковим суб`єктним складом №910/14328/17, і ухвалою ПАГС від 20.04.2021 у даній справі було призначено експертизу, а висновок даної експертизи має безпосереднє значення для розгляду даної справи. У зв`язку з вказаним, заявник просить зупинити провадження у даній справі на час проведення експертизи у справі 910/14328/17 до отримання висновку експерта за результатами проведення такої експертизи.

В обгрунтування заявленого клопотання про призначення судової експертизи апелянт посилається на необхідність дослідження підпису судді на ухвалі Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.112010 у справі №2-366/08 з метою спростування факту відсутності прийняття судового рішення у вказаній справі. Заявник зазначає, що аналогічне клопотання заявлялось в суді першої інстанції, в задоволенні якого судом було відмовлено. У зв`язку з викладеним, заявник просить призначити комплексну судову технічну експертизу документа та почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Київському науково - дослідному інституту судових експертиз.

В обгрунтування заявленого клопотання про витребування вільних зразків скаржник посилається на те, що у зв`язку з заявленим ним клопотанням про призначення судової експертизи існує необхідність витребувати із Гребінківського районного суду Полтавської області вільні зразки підпису судді, відтиску гербової печатки та печатки «канцелярія».

В обгрунтування заявленого клопотання про витребування доказів у справі скаржник посилається на те, що для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а саме - встановлення справжності судових рішень Гребінківського районного суду Полтавської області у справі №2-366/08 існує необхідність у проведенні комплексної судової експертизи, задля проведення якої необхідно витребувати ряд письмових доказів. У зв`язку з цим, скаржник просить витребувати у приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П.: засвідчену гербовою печаткою копії рішення від 20.10.2008 та ухвали від 10.11.2010 Гребінківського районного суду Полтавської області у справі №2-366/08.

Розглянувши подані Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» клопотання про зупинення провадження у справі, клопотання про призначення експертизи, клопотання про витребування вільних зразків та клопотання про витребування доказів у справі, заслухавши думку присутніх учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні зазначених клопотань, виходячи з наступного.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України, на яку посилається заявник, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках призначення судом експертизи.

Як зазначалось вище, заявник просить суд зупинити провадження у даній справі на час проведення експертизи у справі №910/14328/17 до отримання висновку експерта за результатами проведення такої експертизи.

Колегія суддів враховує, що аналогічне клопотання заявлялося скаржником під час розгляду справи в суді першої інстанції, в задоволенні якого судом було відмовлено з огляду на необґрунтованість та безпідставність доводів відповідача-1.

При цьому, суд звертає увагу, що з аналізу припису п. 2 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що вказана процесуальна норма передбачає право суду зупинити провадження у справі, що розглядається у випадку призначення саме у такій справі експертизи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів з огляду на необґрунтованість заявленого клопотання не вбачає підстав для задоволення відповідного клопотання та зупинення провадження у даній справі на час проведення експертизи у справі №910/14328/17 до отримання висновку експерта за результатами проведення такої експертизи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України, на яку посилається заявник.

Щодо клопотань про призначення експертизи, про витребування вільних зразків та про витребування доказів у справі.

Суд зауважує, що апелянтом заявлено клопотання про призначення судової експертизи з метою спростування факту відсутності прийняття судових рішень Гребінківським районним судом Полтавської області у справі №2-366/08, а заявлені клопотання про витребування вільних зразків та про витребування доказів у справі зумовлені необхідністю проведення судової експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (ч. 2 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України). Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. (ч. 3 ст. 98 ГПК України).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Суд звертає увагу, що відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Водночас, судовою колегією враховано, що апелянтом аналогічні клопотання заявлялись під час розгляду справи в суді першої інстанції, в задоволенні яких судом було відмовлено з огляду на їх безпідставність.

Відтак, з огляду на те, що скаржник уже звертався з клопотаннями про призначення судової експертизи, про витребування вільних зразків та про витребування доказів у справі до суду першої інстанції, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» про призначення судової експертизи з огляду на його необґрунтованість, а також про відмову в задоволенні клопотань Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» про витребування вільних зразків та про витребування доказів, як таких, що є похідними від клопотання про призначення судової експертизи, оскільки зумовлені необхідністю витребування документів, необхідних для проведення заявленої апелянтом експертизи, підстав для проведення якої суд апеляційної інстанції не вбачає.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо звернення прокурора в даній справі.

В обгрунтування звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради позивач посилається на положення ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

Аналіз змісту ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадку, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Правомочності власника землі на території міста Києва від імені територіальної громади здійснює Київська міська рада, яка відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України наділена державою повноваженнями щодо здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, приймає рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок.

Відповідно до ст. 189 Земельного кодексу України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Зі змісту вищенаведених приписів вбачається, що Київська міська рада є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах.

Судом встановлено, що Київська міська рада, будучи обізнаною з 2015 року про незаконне використання спірної земельної ділянки територіальної громади міста Києва під розміщення самочинно збудованого майна, заходів щодо поновлення порушених інтересів держави не вживала. Позовна заява прокурора на захист державних інтересів була подана до суду у серпні 2017 року, тобто через два роки після того, як Київській міській раді було відомо про порушення вимог земельного законодавства при використанні спірної земельної ділянки відповідачем.

При цьому, у матеріалах справи наявна копія адресованого Київській міській раді листа, яким позивача в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено про підготовку позовної заяви у даній справі.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність та обґрунтованість звернення прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради з даним позовом у порядку ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді.

Однак, проти вказаного заперечує апелянт та вважає, що прокурором не доведено підстав для представництва інтересів КМР в суді та не доведено факт бездіяльності КМР, що надало би підстави для звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів оцінює такі доводи критично, оскільки, як було зазначено вище, Київська міська рада була обізнана про незаконне використання спірної земельної ділянки з 2015 року, а позов поданий у серпні 2017 року, а матеріали справи містять адресований Київській міській раді лист, яким позивача в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено про підготовку позовної заяви у даній справі, а тому, прокурором при зверненні до суду з даним позовом дотримано вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру», чим спростовуються відповідні доводи скаржника.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 у справі № 2-366/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна державний реєстратор Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» прийняв рішення від 07.07.2011 про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення площею 264,70 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Лісківська, 9-б/22 у Деснянському районі м. Києва.

29.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу, за умовами якого нежитлову будівлю торгівельного призначення площею 264,70 кв.м, що розташована на земельній ділянці площею 506,76 кв.м., кадастровий номер :62:077:0108, за адресою: м. Київ, вул. Лісківська, 9-б/22, і належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали цього ж суду від 10.11.2010, було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» за ціною 108 810,00 грн.

25.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу, за умовами якого спірне нерухоме майно було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест».

Пунктами 1.3, 1.4 Договору купівлі-продажу від 25.07.2015 передбачено, що відчужуваний об`єкт нерухомого майна по вул. Лісківській 9-б/22 в м. Києві, належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрованого за № 8370, та відповідно до ст. 3 Закону України № 1952 право власності продавця на вказане вище нерухоме майно зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Малишевим М. С. 14.03.2013, номер запису про право власності 404516, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно і реєстрацію права власності, виданого 21.03.2013, індексний номер витягу: 1454369. Нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці загальною площею 506,76 кв.м., кадастровий номер :62:077:0108.

Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» на спірний об`єкт підтверджується інформаційною довідкою від 14.07.2017 № 91969013 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Листом голови Гребінківського районного суду Полтавської області повідомлено прокурора, що справа № 2-366/08 розглядалася Гребінківським районним судом Полтавської області за позовом ОСОБА_2 до Рудківської сільської ради та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на майно (рішення від 09.09.2008), а не за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на майно.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, судові рішення в цивільній справі № 2-366/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, не обліковуються.

Київською місцевою прокуратурою № 3 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0000066 від 28.04.2015 за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України за фактом використання завідомо підробленого документу.

Прокурор вважає, що підстава для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» відсутня.

Разом з цим, спірний об`єкт нерухомості, на який зареєстровано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В», є самочинним, оскільки рішення про передачу земельної ділянки по вул. Лісківська, 9б/22 (код ділянки :62:077:0108) у Деснянському районі м. Києва Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались; документи, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт у Деснянському районі м. Києві по вул. Лісківська, 9б/22 не видавались та не реєструвались, в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти не приймались; проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалась та до містобудівного кадастру не вносилась.

Таким чином, за твердженням прокурора, Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» набуло право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості незаконно та не мало права його відчужувати, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В» самовільно зайняло земельну ділянку по вул. Лісківська, 9б/22 у Деснянському районі міста Києва, що і стало підставою для звернення до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлені прокурором позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії підлягають задоволенню, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час державної реєстрації права власності Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на спірний об`єкт) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд звертає увагу, що державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, тому не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній до 28.11.2019) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 658 Цивільного кодексу України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Колегія суддів наголошує, що Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 у справі № 910/14328/17 (за участю тих самих сторін), залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06.11.2019, встановлено факт, що має істотне значення та не підлягає повторному доказуванню під час вирішення цього спору, а саме відсутність прийняття рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20.10.2008 та ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.11.2010 у справі № 2-366/08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» до ОСОБА_1 про розірвання договорів оренди та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, на підставі якого 07.07.2011 було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» право власності на спірне нерухоме майно.

За умов відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» права власності на нежитлову будівлю ані Товариство з обмеженою відповідальністю «Преско-В», ані інші особи, яким це право власності було передано, не могли розпоряджатися спірним майном, зокрема шляхом продажу третім особам (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 та від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин за участю тих самих сторін).

Водночас, наведене не виключає наявності передбачених законом підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 25.07.2015, укладеного за результатами державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» (як первісним набувачем) на спірний об`єкт на підставі неіснуючого судового рішення та подальшого відчуження спірного майна за Договором купівлі-продажу від 29.12.2011 з порушенням вимог статті 658 Цивільного кодексу України.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.07.2015, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення (літ. А) площею 264,70 кв.м. по вул. Лісківській, 9б/22 у Деснянському районі м. Києва, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», посвідченого 25.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською I.A. та зареєстрований в реєстрі за № 823 - підлягають задоволенню.

При цьому, доводи апелянта про недоведеність прокурором підстав недійсності договору купівлі - продажу від 25.07.2015 колегією суддів відхиляються з огляду на вищевикладені обставини.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд неправомірно дійшов висновку про доведеність прокурором та позивачем неіснування рішень Гребінківського районного суду Полтавської області як необґрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 1 ст. 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада не приймала рішень про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Преско-В» або іншим особам земельної ділянки, кадастровий номер :62:077:0108, розташованої по вул. Лісківській, 9-б/22 у Деснянському районі м. Києва, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками і надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт за вказаною адресою, не видавалися та не реєструвалися, в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти не приймалися, проектна документація на проведення будівельних робіт не погоджувалася та до містобудівного кадастру не вносилася.

Тому, відсутність у матеріалах справи доказів належного оформлення за Товариством з обмеженою відповідальністю «Преско-В» речового права на спірну земельну ділянку, доказів отримання ним відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту свідчить про те, що спірна нежитлова будівля є об`єктом самочинного будівництва.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» використовує спірну земельну ділянку без оформлення правовстановлюючих документів для експлуатації самочинно збудованого нерухомого майна, чим порушує права територіальної громади міста Києва, а тому саме вказане товариство має виступати відповідачем за позовною вимогою про повернення земельної ділянки з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам від фактичних користувачів ними, тоді як викладені вище обставини недійсності Договору купівлі-продажу від 25.07.2015 як укладеного з порушенням вимог ст. 658 Цивільного кодексу України свідчать про те, що саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» на цей час самовільно займає спірну земельну ділянку.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що матеріалами справи підтверджується факт самовільного зайняття спірної земельної ділянки, оскільки на підставі Договору купівлі-продажу від 25.07.2015 її користувачем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест», яке не є правомірним набувачем та самовільно зайняло земельну ділянку.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з вказаним вище, вимога прокурора про зобов`язання саме Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» привести спірну земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain).

Колегією суддів враховано усі інші доводи та міркування скаржника, однак вони не впливають на наведені вище висновки щодо обґрунтованості позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, а також не спростовують їх.

Щодо підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності слід зазначити наступне.

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (наведену правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

До позовної вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 25.07.2015 за загальним правилом можуть застосовуватися наслідки спливу позовної давності, а позовна вимога про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку з її приведенням у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд - за своєю процесуально-правовою природою є негаторним позовом.

Тому, з метою розмежування вказаних позовних вимог, суд зазначає наступне.

З огляду на положення ст. 391 Цивільного кодексу України і ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, слід зазначити, що допоки держава або відповідна територіальна громада є власником земельної ділянки, вона (в особі відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування) не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цією земельною ділянкою, зокрема шляхом знесення самочинно збудованих на ній будинків, будівель і споруд.

Отже, негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника) (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 910/551/18, від 17.04.2018 у справі № 924/623/16).

Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (наведену правову позицію викладено у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, Київська міська рада, будучи обізнаною з 2015 року про незаконне використання спірної земельної ділянки територіальної громади міста Києва під розміщення самочинно збудованого майна, заходів щодо поновлення порушених інтересів держави не вживала.

Позовна заява прокурора на захист державних інтересів була подана до суду у серпні 2017 року, тобто через два роки після того, як Київській міській раді було відомо про порушення вимог земельного законодавства при використанні спірної земельної ділянки відповідачем.

Таким чином, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що прокурором не було пропущено трирічний строк позовної давності, а доводи апелянта про протилежне судом відхиляються як необґрунтовані.

Аналізуючи викладене в сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалон Комерц Груп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аурум Інвест» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії підлягають задоволенню.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Преско-В» - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2021 у справі №910/13356/17 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/13356/17 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 20.07.2022.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді Б.М. Грек

В.В. Куксов