РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.07.2022Справа № 910/871/22

За позовом ОСОБА_1

до Фонду державного майна України,

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Міністерства охорони здоров`я України;

2) Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України»;

3) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях

про спонукання виконати певні дії

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В

Представники сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Хайновський О.О.;

від третьої особи 1 - не з`явився;

від третьої особи 2 - не з`явився;

від третьої особи 3 - не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) у якому він просить зобов`язати Фонд державного майна України (далі - відповідач) включити нежитлове приміщення площею 57,9 кв.м, що перебуває на балансі Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» (далі - третя особа-2), та належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України (далі - третя особа-1), і знаходиться за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Європейська, 49 (далі - спірне приміщення) до переліку об`єктів малої приватизації та затвердити цей перелік.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, відповідачем неправомірно не було прийнято рішення про включення спірного приміщення до переліку об`єктів малої приватизації, позаяк у передбачений законом строк орган управління цим майном не надав відмови у згоді на включення цього об`єкту державної власності до переліку об`єктів малої приватизації. Позивач вважає, що у такому разі на підставі частини 7 статті 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» така згода є наданою, а тому відсутні підстави для не включення спірного приміщення до переліку об`єктів малої приватизації.

Ухвалою суду від 17.02.2022 про відкриття провадження цій у справі було залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: третю особу-1, третю особу-2 та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (далі - третя особа-3).

Відповідач позов не визнав. Свої заперечення мотивував тим, що орган управління об`єктом державної власності надав мотивовану відмову у включені спірного приміщення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації. А тому у відповідача були відсутні правові підстави для включення спірного приміщення до переліку об`єктів малої приватизації.

При цьому, відповідач наголосив, що порушення строку розгляду заяви потенційного покупця не може слугувати підставою для визнання протиправною відмови відповідача у включенні спірного приміщення до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, чи зобов`язання відповідача затвердити перелік об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, до якого включити вказаний позивачем об`єкт.

Відповідач також зазначив, що заявлені позивачем вимоги стосовно включення державного майна в перелік об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, є втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

Третя особа-1 у наданих суду поясненнях вказала, що вона, як уповноважений орган управління спірним приміщення, не дає згоду на приватизацію останнього, оскільки це приміщення планується використати при створенні регіональних центрів громадського здоров`я, у рамках реалізації медичної реформи, відповідно до Концепції розвитку системи громадського здоров`я України (затверджена розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 1002-р) та Плану заходів щодо реалізації Концепції розвитку системи громадського здоров`я (затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 560-р).

Третя особа-2, як балансоутримувач спірного приміщення, пояснила, що з характеристик цього майна, яке було передане позивачу в оренду, вбачається, що воно є частиною цілісного майнового комплексу, яке не може бути відокремлене від основної частини. Це приміщення планується в подальшому використовувати в інтересах третьої особи-2 для реалізації поставлених державою завдань, і за цільовим призначенням. Задоволення позову призведе до порушення прав третьої особи-2, позаяк виділення частини орендованого позивачем приміщення призведе до неможливості третьою особою-2 виконувати поставлені перед нею завдання, та унеможливить здійснення її статутної діяльності.

Третя особа-3 зазначила, що на даний час відсутні підстави для включення спірного приміщення на приватизацію, оскільки є відмова органу управління майном.

У надісланих відповідях (запереченнях) на відзив та пояснення третьої особи-2 позивач наголошував на бездіяльності відповідача та вказував на те, що останній не діє відповідно до Закону. Вказав, що усі приміщення у будівлі, де розташовано спірне приміщення, з 2000 року здаються в оренду різним орендарям, і ця будівля ніяким чином не задіяна в діяльності третьої особи-2, а тому і не є частиною єдиного майнового комплексу цієї особи.

Позивачем через електронну адресу суду 18.07.2022 було подано клопотання про розгляд справи за його відсутності. У цьому клопотанні позивач повідомив суд про те, що заявлені позовні вимоги він підтримує повністю.

Третя особа-1 подала клопотання про відкладення розгляду справи по суті, оскільки її повноважний представник не має можливості з`явитися у судове засідання, позаяк бере участь у інших трьох судових засіданнях. Доказів на підтвердження зазначеної обставини до клопотання додано не було.

Вказану причину неявки суд не визнав поважною, оскільки жодного доказу на її підтвердження третьою особою-1 додано не було, як і не було додано доказів про відсутність можливості направити у дане судове засідання іншого представника третьої особи-1.

При цьому, суд взяв до уваги ту обставину, що на попередньому (підготовчому) судовому засіданні з повноважним представником третьої особи-1 було узгоджено дату та час розгляду справи по суті. І про цю дату вказана особа була повідомлена заздалегідь з метою забезпечення участі представника у судовому засіданні. Крім того, третя особа-1 повідомила суд про свою позицію щодо суті спору шляхом подання відповідних письмових пояснень до суду.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті представник відповідача підтримав свої заперечення проти позову з вище викладених мотивів та зазначив, що прострочення у отриманні відповіді від третьої особи-1 (щодо відмови у наданні згоди на приватизацію) пов`язані із бюрократичними процедурами щодо отримання відповідної інформації та її узгодженні між відповідальними посадовими особами.

Обставин, які б перешкоджали розгляду справи по суті судом не встановлено.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши у судовому засіданні докази та оцінивши їх у сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» систему державної санітарно-епідеміологічної служби України становлять: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення; відповідні установи, заклади, частини і підрозділи центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, захисту державного кордону, виконання кримінальних покарань, Державного управління справами, Служби безпеки України; державні наукові установи санітарно-епідеміологічного профілю.

Згідно з частиною 5 статті 35 цього Закону приміщення, будівлі, споруди, устаткування, транспортні засоби та інше майно, що використовуються органами державної санітарно-епідеміологічної служби, які здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, перебувають у державній власності і передаються зазначеним органам у порядку, встановленому законом.

Наказом третьої особи-1 від 28.10.2002 № 385 (із подальшими змінами) затверджено перелік закладів охорони здоров`я, до якого віднесені заклади громадського здоров`я, зокрема, лабораторні центри (обласний, міський, на водному, залізничному, повітряному транспорті) третьої особи-1.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 437-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних установ та організацій до сфери управління Міністерства охорони здоров`я» до сфери управління третьої особи-1 передано цілісні майнові комплекси державних установ та організацій, що знаходились у сфері управління Державної санітарно-епідеміологічної служби, зокрема і цілісний майновий комплекс у якому знаходиться спірне приміщення.

Пунктом 1 Статуту третьої особи-2 передбачено, що остання є установою, що належить до закладів громадського здоров`я, головним завданням якої є діяльність у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження), профілактики неінфекційних захворювань, захисту населення від інфекційних хвороб у межах визначених цим Статутом. Третя особа-2 заснована на державній власності, що належить до сфери управління третьої особи-1 і є підзвітною останній.

Третя особа-2 є державною бюджетною неприбутковою установою, уповноваженим органом управління є третя особа-1 (пункт 2 Статуту третьої особи-2).

Пунктом 2 розділу V Статуту третьої особи-2 передбачено, що майно третьої особи-2 є державною власністю та закріплюється за нею на праві оперативного управління. Здійснюючи право оперативного управління, третя особа-2 користується та розпоряджається майном відповідно до законодавства. Усі питання, які стосуються відмови від права на нерухоме майно, що знаходиться на балансі третьої особи-2, або його відчуження вирішується виключно третьою особою-1 як уповноваженим органом управління.

Як слідує із пояснень сторін та третіх осіб, позивач є орендарем спірного приміщення, яке належить до державної власності, перебуває на балансі третьої особи-2 та відноситься до сфери управління майном третьої особи-1.

Ці обставини сторонами не заперечуються, підтверджуються залученими до матеріалів справи копіями наказу третьої особи-1 № 1199 від 30.05.2019, Статуту третьої особи-2, наказом третьої особи-1 від 01.07.2016 № 644 «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ».

Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного майна регулюються Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Статтею 1 цього Закону передбачено, що органи приватизації - Фонд державного майна України (відповідач), його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, органи приватизації територіальних громад. Приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачено, що до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» ініціювати приватизацію об`єктів можуть органи приватизації, уповноважені органи управління, інші суб`єкти управління об`єктами державної і комунальної власності або покупці.

Частиною 3 статті 11 цього Закону передбачено, що переліки об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджуються Фондом державного майна України.

Уповноважені органи управління державним майном або корпоративними правами, управління яких вони здійснюють, за результатами аналізу господарської діяльності суб`єктів господарювання подають щороку до 1 жовтня державним органам приватизації пропозиції стосовно включення об`єктів права державної власності до переліку об`єктів, що підлягають приватизації на наступний рік, разом з висновками щодо прогнозованої суми надходження коштів від приватизації запропонованих до переліків об`єктів та прогнозом соціально-економічних наслідків приватизації в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 5 статті 11 вказаного Закону).

Згідно з частиною 7 статті 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» заяви про включення об`єктів права державної власності до відповідного переліку об`єктів великої або малої приватизації, що підлягають приватизації, подаються потенційними покупцями до державних органів приватизації за місцезнаходженням об`єкта, що приватизується, у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України.

Державні органи приватизації протягом трьох днів після надходження заяви звертаються щодо надання згоди на включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, до уповноважених органів управління державним майном, крім випадків, коли орган приватизації є уповноваженим органом управління державним майном або уповноважений орган управління самостійно ініціював включення такого об`єкта до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації.

Уповноважені органи управління державним майном надають згоду на приватизацію об`єкта державної власності або вмотивовану відмову протягом 15 днів з моменту надходження звернення від державних органів приватизації.

У разі якщо орган приватизації не одержав у встановлений строк дозвіл чи відмову від органу, уповноваженого управляти відповідним майном, згода на приватизацію вважається наданою (абзац 5 частини 7 статті 11 цього Закону).

Частиною 8 статті 11 цього Закону передбачено, що державні органи приватизації протягом 30 днів розглядають заяви та приймають рішення щодо включення до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, і в п`ятиденний строк письмово повідомляють про це заявника, підприємство, що приватизується (балансоутримувача об`єкта), а також відповідний уповноважений орган управління.

З матеріалів справи слідує, що позивач 26.10.2021 звернувся до третьої особи-3 із заявою про включення до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, об`єкта державної власності - спірного приміщення, що перебуває на балансі третьої особи-2 та належить до сфери управління третьої особи-1.

Третя особа-3 листом від 27.10.2021 № 07-09-3617 звернулась до третьої особи-1 з пропозицією розгляду питання доцільності включення вказаного об`єкта до переліку об`єктів, що підлягають приватизації.

Крім того, листом від 28.10.2021 № 01-09-3635 третя особа-3 надіслала до відповідача копію запиту до органу управління про надання згоди на включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, спірного приміщення.

Листом від 24.11.2021 за № 10-12/34592/2-21 третя особа-1, як орган управління вищезазначеним майном, повідомила третю особу-2 про те, що вона звернулось до балансоутримувача (третьої особи-2) з метою отримання інформації для можливості прийняття обґрунтованого рішення, у зв`язку з чим питання зазначене в листі від 27.10.2021 буде розглянуто комісією третьої особи-1 найближчим часом, після отримання відповіді балансоутримувача.

У відповідь на вищевказаний лист, третя особа-2 листом від 26.11.2021 № 01/00-7053 повідомила третю особу-1 про те, що будівля СЕС загальною площею 673,4 кв.м, у якій знаходиться спірне приміщення, є єдиним майновим комплексом. Спірне приміщення (частина цієї будівлі СЕС) було передано в оренду позивачу за договором оренди № 1619 від 06.01.2015, строк дії якого не зважаючи на заперечення третьої особи-2 був продовжений до 06.01.2025. Балансоутримувач (третя особа-2) планує в подальшому використовувати спірне приміщення для відкриття вірусологічної лабораторії в м. Бердичів.

Листом від 29.01.2022 № 10-12/2541/2-22 третя особа-1 повідомила третю особу-3 про те, що вона розглянула лист останньої від 27.10.2021 та відповідно до Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з майном, що перебуває у державній власності та належить до сфери управління третьої особи-1 від 21.12.2021 № 15, повідомляє про відмову у наданні згоди на включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, спірного приміщення.

Третя особа-3 листом від 04.02.2022 за № 18-13-191 повідомила позивача про відмову органу управління - третьої особи-1 у погодженні приватизації спірного приміщення.

Також листом від 04.02.2022 № 01-09-0410 третя особа-3 повідомила відповідача про відмову третьої особи-1 у наданні згоди на включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, спірного приміщення.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вважає, що оскільки третя особа-1 у встановлений строк не надала відмову у згоді на приватизацію, то відповідно до положень абзацу 5 частини 7 статті 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» така згода на приватизацію вважається наданою, а тому його права на приватизацію спірного приміщення є порушеними.

Враховуючи надані сторонами пояснення та матеріали справи суд не вбачає підстав для задоволення позову виходячи із нижчевикладеного.

Відповідно до частини 9 статті 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» відмова державними органами приватизації у включенні до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, можлива у разі, зокрема, вмотивованої відмови органу, уповноваженого управляти державним майном, у погодженні щодо включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації.

Досліджуючи вмотивованість відмови третьої особи-1 як органу, уповноваженого управляти державним майном, у погодженні щодо включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, спірного приміщення, судом враховано наступне.

Згідно з частиною 2 статті 4 цього Закону крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема державні заклади охорони здоров`я, у тому числі приміщення, в яких розміщуються державні заклади охорони здоров`я.

Відповідно до частини 3 статті 4 цього Закону у разі якщо майно органів державної влади та органів місцевого самоврядування, майно державних підприємств, що належать до сфери управління органів державної влади та органів місцевого самоврядування, Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, сил цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної кримінально-виконавчої служби України, правоохоронних органів та податкових органів, митних органів безпосередньо не забезпечує виконання зазначеними органами встановлених законодавством завдань, таке майно є об`єктами, що підлягають приватизації.

Майно, яке перебуває на балансах державних підприємств, установ, організацій, що не підлягають приватизації, та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств або більше трьох років не використовуються у виробничій діяльності і подальше їх використання не планується, належить до об`єктів, що підлягають приватизації.

З аналізу наведених норм слідує, що приватизації підлягає лише майно, яке безпосередньо не забезпечує виконання зазначеними органами встановлених законодавством завдань та яке не входить до складу єдиних майнових комплексів, що забезпечують основні види діяльності таких підприємств, а також те, подальше використання якого не планується.

На обґрунтування відмови третя особа-1 зазначила, що в рамках реалізації медичної реформи, відповідно до Концепції розвитку системи громадського здоров`я України, затвердженої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 1002-р та Плану заходів щодо реалізації Концепції розвитку системи громадського здоров`я, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 560-р передбачена розбудова системи громадського здоров`я України та утворення регіональних центрів громадського здоров`я.

З метою розбудови системи громадського здоров`я та ефективного використання матеріально-технічної бази, вищезазначене нерухоме майно може бути використане при створенні регіональних центрів громадського здоров`я, майно яких в свою чергу, буде відноситись до об`єктів права комунальної вартості.

Крім того, як слідує із пояснень третьої особи-2 (балансоутримувача спірного приміщення), відповідно до наказу третьої особи-1 від 02.06.2021 № 1103 «Про деякі питання організаційної діяльності державних установ - лабораторних центрів Міністерства охорони здоров`я України» лабораторні центри третьої особи-1 перетворюються у обласні центри контролю та профілактики хвороб третьої особи-1, завданням яких є забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, захист населення від інфекційних хвороб, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, біологічної безпеки та біологічного захисту, а тому новостворений центр потребує укомплектування новими кадрами та розширення меж своєї діяльності, що вимагає повернення орендованого майна орендарем - позивачем і використання вказаного майна в інтересах державної установи для реалізації поставлених державою завдань.

Третя особа-2 зазначає, що після проведення децентралізації в Житомирській області та утворення у зв`язку з цим, чотирьох укрупнених районів, Бердичівське відділення лабораторного центру стало об`єднувати 5 районів (Андрушівський, Бердичівський, Попільнянський, Ружинський, Чуднівський) та м. Бердичів. Внаслідок чого, на даний підрозділ покладено виконання функцій міжрайонного відділення, що має займатися усіма заходами протиепідеміологічного і лабораторного контролю за інфекційними захворюваннями та їх профілактикою, моніторингом зовнішнього середовища та наданням платних послуг юридичним та фізичним особам, а тому передані в оренду позивачу приміщення будуть використовуватися безпосередньо третьою особою-2 за цільовим призначенням.

З огляду на зазначене вище та враховуючи зміну завдань і функцій, які наразі держава покладає на лабораторні центри, що потребують розширення їх діяльності, у третьої особи-2 як балансоутримувача спірного приміщення є необхідність у використанні переданого в оренду майна.

Таким чином, відмова третьої особи-1 у погодженні щодо включення до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, спірного приміщення є вмотивована.

Суд погоджується з доводами позивача, що державним органом приватизації (відповідачем) порушено строки розгляду заяви потенційного покупця - позивача, однак зазначене порушення не може слугувати підставою для зобов`язання відповідача затвердити перелік об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, до якого включити спірне приміщення.

Такої ж думки підтримується і Північний апеляційний господарський суд у постанові від 13.07.2022 у справі № 910/10171/21 (у спорі між цими ж учасниками справи).

У справі «Рисовський проти України» Європейських суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

При цьому, принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Суд зауважує, що враховуючи викладене та із системного аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» слідує, що положення абзацу 5 частини 7 статті 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» щодо «мовчазної згоди» застосовуються лише у тому разі, коли орган, уповноважений управляти відповідним майном, не відреагував на відповідне звернення органу приватизації та не надав дозвіл чи відмову на приватизацію до моменту вирішення питання щодо приватизації органом приватизації.

Враховуючи, що третя особа-1 листом від 24.11.2021 № 10-12/34592 повідомила третю особу-3, що направила звернення до балансоутримувача майна (третьої особи-2) для отримання інформації щодо спірного приміщення, з метою прийняття обґрунтованого рішення, то третя особа-3 не могла порушити права третьої особи-1, як органу управління цим майном, та приймати рішення по цьому майну, не дочекавшись позиції третьої особи-1.

Аналіз положень статті 11 цього Закону щодо формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації дає підстави для висновку, що для включення майна в перелік на приватизацію не достатньо лише заяви потенційного покупця, потрібний аналіз уповноваженого органу щодо прогнозованої суми надходження коштів від приватизації запропонованих до переліків об`єктів та прогноз соціально-економічних наслідків приватизації в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, зокрема щодо майна, що більше трьох років не використовується у виробничій діяльності і подальше його використання не планується.

Статтею 170 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (частини 2, 3 статті 326 ЦК України).

Згідно із статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи принципи непорушності права власності, власність не може бути поставлена в залежність дотримання строків, передбачених абзацом 4 частини сьомої статті 11 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» відповідач є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги стосовно зобов`язання відповідача включити спірне приміщення, що є державним майном, у перелік об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації, є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, як органу державної влади, який від імені держави розпоряджається цією власністю на власний розсуд у межах наданих повноважень.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем, у супереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, належними засобами доказування не доведено суду своїх позовних вимог, а також не спростовано обставин на які посилаються відповідач та треті особи на обґрунтування своїх заперечень на позов.

Інші доводи сторін та третіх осіб, наведені у наданих суду заявах по суті справи, усних та письмових поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 22.07.2022.

Суддя Р.Б. Сташків