ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2022 року м.Дніпро Справа № 908/1674/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Білецька Л.М., Парусніков Ю.Б.,

секретар судового засідання Зелецький Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" та старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Зюбрицького Антона Валентиновича на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.11.2021р. у справі №908/1674/19

за позовом Бердянської міської ради, м. Бердянськ Запорізької області

до Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання", м. Бердянськ Запорізької області

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України, м. Київ

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 2. ОСОБА_1 , м.Бердянськ Запорізької області; 3. ОСОБА_2 , м.Бердянськ Запорізької області; 4. ОСОБА_3 , м.Бердянськ Запорізької області

про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 03.11.2021р. (повний текст складено - 11.11.2021р., суддя - Левкут В.В., м. Запоріжжя) задоволено частково скаргу Бердянської міської ради на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В. у справі №908/1674/19. Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №63819871, винесену 02.04.2021р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицьким А.В. В іншій частині скарги відмовлено.

Вказана ухвала мотивована тим, що:

- суду не надано доказів здійснення державним виконавцем щодо боржника інших заходів примусового виконання рішення суду, визначених ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні, заборони боржнику розпоряджатися та (або) користуватися майном, яке належить йому на праві власності або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

- матеріали справи не містять доказів того, що державним виконавцем виносились постанови про призначення проведення виконавчих дій на місці знаходження об`єкту нерухомого майна, виїзду до спірного гуртожитку тощо. Отже, здійснення державним виконавцем дій щодо перевірки можливості виконання рішення суду без волі боржника з матеріалів виконавчого провадження не вбачається;

- після передачі виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) окрім прийняття, об`єднання та закінчення виконавчого провадження державним виконавцем Зюбрицьким А.В. інших заходів примусового виконання рішення не вчинялось;

- закриття виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" з посиланням на неможливість виконання судового рішення без участі боржника є неправомірним;

- суд відхилив та визнав необґрунтованим посилання боржника на некоректність позовних вимог та дефект судового рішення, а також доводи державного виконавця про необхідність зміни порядку та способу виконання судового рішення;

- суд звернув увагу, що п. 2 рішення Конституційного Суду від 20.10.2021р. у справі №3-181/2020 (440/20) п. "б" ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку" визнано неконституційним з 20.10.2021р., а не з часу відкриття виконавчого провадження та винесення оскаржуваної постанови;

- боржник перекручує обставини, вже встановлені судом, зазначаючи, що неможливо зрозуміти, що входить в 17/18 частин гуртожитку, а що належить іншим особам, в тому числі третім особам, які не є учасниками справи;

- відповідно до вимог Конституції України судове рішення у справі №908/1674/19, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане;

- дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо закриття виконавчого провадження з підстав неможливості виконання судового рішення без участі боржника без здійснення визначених Законом заходів порушують право стягувача на своєчасне виконання рішення суду та право на справедливий суд, закріплене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- суд визнає доведеними скаржником підстави для часткового задоволення скарги, визнання неправомірною та скасування постанови від 02.04.2021р. у виконавчому провадженні №63819871 про закінчення виконавчого провадження, винесеної старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицьким А.В.;

- суд визнав передчасною вимогу заявника щодо зобов`язання старшого державного виконавця усунути порушення шляхом відновлення виконавчого провадження стосовно виконавчого документа №908/1674/19 від 16.09.2020р., оскільки суд не вправі зобов`язувати державного виконавця чи іншу посадову особу державної виконавчої служби до вчинення дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, що може призвести до порушення ст. 19 Конституції України.

2. Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

Приватне акціонерне товариство "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.11.2021р., у задоволенні скарги Бердянської міської ради на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В. відмовити у повному обсязі.

Також старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицький А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.11.2021р., у задоволенні скарги Бердянської міської ради на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В. відмовити у повному обсязі.

2.1. Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга відповідача, з урахуванням доповнень до апеляційної скарги, мотивована тим, що предметом передачі за рішенням суду є неіснуюча невиділена частка в натурі 17/18 частини будівлі, а не частка у праві власності на нерухоме майно. Проводити відповідний виділ/поділ державний реєстратор не мав повноважень. Державний виконавець діяв у відповідності до чинного законодавства і не міг діяти іншим чином. За фактом невиконання судового рішення на боржника накладені два штрафи, після чого матеріали передані для вирішення питання про кримінальну відповідальність за фактом невиконання рішення суду. Ані стягувач, ані суд першої інстанції не можуть пояснити, яким чином, у який саме спосіб державний виконавець міг самостійно виконати рішення суду про зобов`язання передати (неіснуючий) об`єкт, якщо у ч.1 ст. 27 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відсутні відповідні підстави для перереєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Постановлене судове рішення такою підставою не є, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16. При цьому виконання рішення суду було неможливе не те, що без участі боржника, а без участі й інших співвласників відповідно до ст. 358 ЦК України, які не надавали свою згоду ані на виділ, ані на поділ, який до того ж технічно неможливий, що встановлено судовим рішенням. Виконання такого рішення неможливо і тому, що виділити в натурі саме 17/18 частки у праві власності у окремий об`єкт нерухомого майна неможливо з технічної точки зору. За таких обставин, державний виконавець законно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі ч. 3 ст. 63, п. 11 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження". Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно існує один неподільний об`єкт нерухомого майна із реєстраційним номером розділу у реєстрі №4, а саме будівля площею 2952, 1 кв. м. за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7. В натурі не виділені жодні частки гуртожитку на жодному поверсі як окремі об`єкти нерухомості із відкриттям інших розділів у Державному реєстрі речових прав. В тому числі, не виділена в натурі 17/18 частки у праві власності на гуртожиток, належна скаржнику. У зв`язку з цим неможливо стверджувати, які саме приміщення на яких саме поверхах належать боржнику та, начебто, повинні бути передані у комунальну власність.

В апеляційній скарзі старший державний виконавець посилається на те, що за виконавчим провадженням №63819871 вчинено заходи примусового характеру - накладено штраф у подвійному розмірі та відкрито кримінальне провадження за фактом невиконання рішення суду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Зобов`язання боржника вчинити певні дії не є вимогою про звернення стягнення на майно або стягнення грошових коштів. На відміну від розділу VII "Порядок звернення стягнення на майно боржника" (ст. ст. 48-62) Закону України "Про виконавче провадження", розділ VIIІ "Виконання рішень немайнового характеру" (ст. ст. 63-67) цього Закону не надає виконавцю повноважень вилучення у боржника і передачу стягувачу предметів, зазначених у рішенні. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 07.04.2021р. у справі №759/2328/16-ц. На зазначену правову позицію було, зокрема, вказано у поясненнях на скаргу, проте судом першої інстанції жодного аналізу її до застосування в даній справі не здійснено, втім як не зазначено підстави для її неврахування, чим порушено вимоги ч. 4 ст. 236 ГПК України. Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та з посиланням на розділ 1 "Загальні положення" Закону України "Про виконавче провадження", зазначено, що державний виконавець вправі за вказаним рішенням вчинити весь спектр заходів примусового характеру, передбачений ст. 10. В поясненнях на скаргу та в судовому засіданні державним виконавцем було наголошено, що застосування заходу примусового виконання такого як вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні суду можливе лише після зміни способу та порядку виконання рішення суду в порядку ст. 331 ГПК України. Проте, нормами діючого законодавства передбачено обов`язок та можливість виключно стягувачу ініціювати зазначене питання. Будь яких заяв від сторін виконавчого провадження щодо необхідності звернення до суду за заміною способу та порядку виконання рішення чи інформації щодо безпосереднього звернення до суду стороною виконавчого провадження до відділу не надходило. В той же час, державним виконавцем супровідним листом №1909-6-03.1 від 19.03.2021р. до постанови про прийняття виконавчого документа від 19.03.2021р. у виконавчому провадженні 36381987 було роз`яснено стягувачу та боржнику їхні права та обов`язки, у тому числі норми ч. 3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження". Всупереч зазначеної норми стягувачем не вчинено жодних покладених на нього ч. 3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" дій, а саме не направлено відповідну заяву про зміну способу та порядку виконання рішення до суду чи заяву державному виконавцю про необхідність такого звернення. Судом при задоволенні скарги не враховано та не надано належного висновку щодо обізнаності стягувача зі своїми процесуальними правами та вчиненні відповідних дій щодо їх реалізації для забезпечення примусового виконання рішення, про що в тому числі було наголошено державним виконавцем в своїх письмових поясненнях та під час судового засідання.

2.2. Узагальнені доводи учасників провадження у справі, викладених у відзивах на апеляційні скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач посилається на те, що по-перше, предметом оскарження в даному випадку є дії державного виконавця, а не вирішення питання щодо поділу об`єкта нерухомого майна, чи вирішення питання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . По-друге, посилання апелянта на необхідність попереднього і повного відшкодування вартості гуртожитку є безпідставними, оскільки в самому Рішенні другого сенату Конституційного суду України у справі №3-181/2020(440/20) ухвалено: визнати таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним), підпункт "б" пункту 1 частини третьої ст. 14 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 4 вересня 2008 №500-VI зі змінами. Підпункт "б" пункту 1 частини третьої статті 14 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 4 вересня 2008 №500-VI зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття постанови Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2020р. положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню. Вищезазначена постанова є законною, не скасованою та в силу приписів ст. 1 ст. 8, 326 ГПК України є обов`язковою для виконання, а отже прийняте рішення Конституційного Суду України не може вважатися виправданням для закінчення виконавчого провадження, чи бути підставою для невиконання постанови суду від 16.09.2020р. у даній справі. По-третє, зміни до Державного реєстру нерухомого майна були внесені вже майже через рік після прийняття постанови Центральним апеляційним господарським судом від 16.09.2020р. у даній справі. Після виявлення даних обставин, 21.10.2021р. на дев`ятнадцятій сесії Бердянською міською радою було прийнято рішення №15 "Про вжиття термінових заходів". На виконання вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування Бердянською міською радою були подані відповідні заяви з метою оскарження протиправних дій державного реєстратора. Зокрема, подано скаргу до Міністерства юстиції України з проханням проведення відповідних перевірок та скасування прийнятих рішень державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Гопки Ю.В. від 15.09.2021р. №60371253 та від 24.09.2021р. №60579539. В четверте, в експертизі №5 0/04-21 ставиться питання про виділ в натурі частки об`єкту нерухомого майна, а у висновку №48/21 від 25.10.2021р. фактично ставиться питання про тип будівлі вже після проведення незаконних дій державним реєстратором виконавчого комітету Широківської сільської ради Гопки Ю.В. на підставі рішень від 15.09.2021р. №60371253 та від 24.09.2021р. №60579539, але ані в першому, ані в другому висновку експерта не ставиться питання про можливість виконання законного та нескасованого судового рішення. На підставі наведеного, позивач просить в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити в повному обсязі, а ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.11.2021р. залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького Антона Валентиновича позивач посилається на те, що скаржник не обґрунтував, яка саме участь боржника необхідна при примусовому виконанні рішення немайнового характеру про зобов`язання передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська Бердянської міської ради 17/18 частин гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Та обставина, що саме боржник відповідно до вказаного судового рішення зобов`язаний вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку та вчинення перешкод в його виконанні. Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі №759/2328/16-ц (провадження №61-5800пв18), є безпідставними, оскільки у цій справі спір стосується банківських правовідносин та не висловлено позицію, яка суперечить оскаржуваним рішенням. Посилання щодо ініціювання зміни способу та порядку виконання рішення суду у зв`язку з тим, що таким правом наділений лише стягувач є безпідставними. Приписи ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 331 ГПК України говорять про те, що такою ініціативою також наділений державний виконавець. Позивач також звертає увагу на те, що належне ознайомлення державним виконавцем сторін виконавчого провадження з їх правами не звільняє державних виконавців від виконання обов`язків покладених на державного виконавця ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження". По суті доводи апеляційної скарги скоріше за все є проявом власної незгоди з судом першої інстанції та не розкривають, яким чином така обізнаність виправдовує бездіяльність державного виконавця. На підставі наведеного, позивач просить у задоволенні скарги старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького Антона Валентиновича відмовити у повному обсязі, а ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.11.2021р. залишити без змін.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.12.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" у справі, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 12.01.2022р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Зюбрицького Антона Валентиновича у справі, об`єднано в одне апеляційне провадження розгляд апеляційних скарг та призначено в судовому засіданні на 12.01.2022р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2022р. розгляд апеляційних скарг відкладено на 26.01.2022р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2022р. розгляд апеляційних скарг відкладено на 16.02.2022р.

Судове засідання 16.02.2022р. за участю старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Зюбрицького А.В. та представників ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання", Бердянської міської ради відбулось в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Інші учасники провадження у справі наданими їм процесуальними правами не скористались та не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників.

В судовому засіданні 16.02.2022р. представником відповідача надавалися пояснення по його апеляційній скарзі. У зв`язку із технічними причинами відеозв`язок з учасниками провадження у справі припинився та став неможливим подальший розгляд апеляційних скарг в режимі відеоконференції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2022р. оголошено в судовому засіданні перерву до 02.03.2022р.

02.03.2022р. розгляд справи не відбувся у зв`язку з наявністю обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2022р. розгляд апеляційних скарг призначено в судовому засіданні на 20.07.2022р.

В засіданні суду 20.07.2022р. представники позивача та відповідача надали пояснення по апеляційним скаргам.

Решта учасників справи явку своїх представників у судове засідання 20.07.2022р. не забезпечили.

До визначеної дати проведення судового засідання від учасників справи не надійшло заяв чи клопотань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, із вказівкою на наявність обставин, які б об`єктивно унеможливили розгляд справи у судовому засіданні 20.07.2022р.

Враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представників учасників справи, що не з`явились.

20.07.2022р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови у справі.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.12.2019р. у справі №908/1674/19 в задоволенні позову Бердянської міської ради до Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" про передачу на безкомпенсаційній основі без згоди власника ПрАТ "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська 17/18 частини гуртожитку за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7, відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного Господарського суду від 16.09.2020р. у справі №908/1674/19 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Зобов`язано Приватне акціонерне товариство "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради 17/18 частин гуртожитку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 921,00 грн. судового збору.

На виконання постанови суду апеляційної інстанції місцевим господарським судом 01.10.2020р. видано відповідні накази.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Чепуренко Анастасією Олегівною постановою від 04.12.2020р. відкрито виконавче провадження №63819871 за наказом Господарського суду Запорізької області від 01.10.2020р. №908/1674/19 про зобов`язання приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради 17/18 частин гуртожитку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7.

У зв`язку із невиконанням рішення за виконавчим документом протягом наданого державним виконавцем десятиденного строку постановою державного виконавця від 29.12.2020р. у виконавчому провадженні №6381987І на боржника накладено штраф у сумі 5 100,00 грн. та зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів, попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

Листом від 29.12.2020р. №1072 боржником надано пояснення, згідно яких почати процедуру передачі 17/18 гуртожитку, розташованого за адресою; Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горького, 7, можливо лише після завершення процедури зменшення статутного капіталу ПрАТ "БЗПТО" у зв`язку із тим, що зазначені 17/18 частин гуртожитку внесено до складу статутного капіталу підприємства.

В подальшому, у зв`язку із повторним невиконанням рішення суду боржником постановою державного виконавця від 12.01.2021р. у виконавчому провадженні №63819871 на боржника накладено штраф у сумі 10200,00 грн. та 26.01.2021р. до Бердянського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності боржника за невиконання рішення суду.

12.03.2021р. виконавче провадження №63819871 передано на виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицьким А.В. 02.04.2021р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №63819871.

Вказана постанова мотивована положеннями абз. 3 ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" та тим, що рішення за наказом Господарського суду Запорізької області у справі №908/1674/19 від 01.10.2020р. без участі боржника виконати неможливо, оскільки судом зобов`язано саме боржника здійснити передачу на безкомпенсаційній основі нерухомого майна.

Не погодившись із винесеною 02.04.2021р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) Зюбрицьким А.В. постановою про закінчення виконавчого провадження №63819871, позивач подав скаргу до Господарського суду Запорізької області 16.04.2021р. на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В. у справі №908/1674/19.

Наведена обставина стала підставою для звернення позивача (стягувача) до місцевого господарського суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В. у справі №908/1674/19.

Розглянувши скаргу позивача (стягувача), дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін та державного виконавця, оцінивши доводи заявника, викладені у скарзі, місцевий господарський суд визнав скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази, що стосуються фактів, на які учасники провадження у справі посилаються в апеляційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права дійшла висновку про наступне.

Предметом судового розгляду в даній справі є скарга Бердянської міської ради на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В.

Об`єктом апеляційного оскарження у даній справі є ухвала суду першої інстанції про часткове задоволення зазначеної скарги.

У відповідності до ст. 339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Аналогічні приписи містяться в ч. 1 ст. 18 ГПК України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав. Таким чином, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

Статтями 6, 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Порядок примусового виконання судових рішень і рішень інших органів, зокрема врегульовано Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013р. у справі №1-7/2013, є навід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019р. у справі №3-368/2018(5259/18) Конституційний Суд України, беручи до уваги ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Також, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.

За наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень дій чи бездіяльності, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості; неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюється Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Права та обов`язки виконавців визначено ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та у порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати у встановлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти у встановленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Водночас, належним доказом вжиття всіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду.

Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення ст. 129-1 Конституції України.

Постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В. від 02.04.2021р. про закінчення виконавчого провадження №63819871 мотивована положеннями абзацу 3 ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" та тим, що рішення за наказом Господарського суду Запорізької області у справі №908/1674/19 від 01.10.2020р. без участі боржника виконати не можливо, оскільки судом зобов`язано саме боржника здійснити передачу на безкомпенсаційній основі нерухомого майна.

Статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Так, ч. ч. 1-3 названої статті Закону унормовано, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (1). У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (2). Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого ч. 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (4).

Таким чином, відповідно до положень наведеної норми Закону повторне невиконання боржником рішення суду, яке може бути виконано без його участі, має наслідком надіслання державним виконавцем органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а також вжиття заходів примусового виконання рішення суду. Водночас, у разі невиконання рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, державний виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до змісту рішення суду у цій справі боржника - ПрАТ " Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" зобов`язано передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради 17/18 частин гуртожитку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Чепуренко А.О. постановою від 04.12.2020р. відкрито виконавче провадження №63819871 за наказом Господарського суду Запорізької області від 01.10.2020р. №908/1674/19.

У зв`язку із невиконанням рішення за виконавчим документом протягом наданого державним виконавцем десятиденного строку постановою державного виконавця від 29.12.2020р. у виконавчому провадженні №6381987І на боржника накладено штраф у сумі 5100,00 грн. та зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів, попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

Листом від 29.12.2020р. №1072 боржником надано пояснення, згідно яких почати процедуру передачі 17/18 гуртожитку, розташованого за адресою; Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горького, 7, можливо лише після завершення процедури зменшення статутного капіталу ПрАТ "БЗПТО" у зв`язку із тим, що зазначені 17/18 частин гуртожитку внесено до складу статутного капіталу підприємства.

В подальшому, у зв`язку із повторним невиконанням рішення суду боржником постановою державного виконавця від 12.01.2021р. у виконавчому провадженні №63819871 на боржника накладено штраф у сумі 10200,00 грн. та 26.01.2021р. до Бердянського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності боржника за невиконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 30.08.2018р. у справі №916/4106/14 та від 13.02.2018р. у справі №923/182/13-г, відповідно до якого обставина, що саме боржник за судовим рішенням зобов`язаний вчинити певні дії, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 63 Закону, оскільки судове рішення хоч і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку та свідоме ухилення боржника від його виконання. В оскаржуваних судових рішеннях відсутні обґрунтування підстав, за яких суди дійшли висновку про те, що виконати рішення у справі без участі боржника неможливо, враховуючи також наявність у справі матеріалів виконавчого провадження щодо призначення державним виконавцем виконавчих дій та здійснення підготовчих дій з виконання рішення суду, які суди попередніх інстанцій не дослідили та оцінку яким не надали.

Таким чином, встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки б це нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30.08.2018р. у справі №916/4106/14.

Апеляційний господарський суд враховує, що обов`язковим елементом примусового виконання судового рішення є стадія, коли боржник вправі виконати таке судове рішення, яке набрало законної сили, у добровільному порядку у спосіб, що відповідає змісту рішення, але за волею та за участі боржника. Таким правом боржник у даній справі не скористався, що виключає наявність підстав для висновку про добросовісність та правомірність його дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", на підставі якого винесено державним виконавцем оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 63 цього Закону.

Пунктом 2 IX Розділу "Інструкції з організації примусового виконання рішень" затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 встановлено, що у разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" та застосовуються інші заходи, передбачені Законом.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Матеріали даної справи не містять доказів здійснення державним виконавцем до боржника окрім накладання штрафу на боржника інших заходів примусового виконання рішення суду, визначених ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні, заборони боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем.

В матеріалах справи відсутні також докази того, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) Зюбрицьким А.В. виносились постанови про призначення проведення виконавчих дій на місці знаходження об`єкту нерухомого майна, виїзду до спірного гуртожитку тощо. Отже, здійснення державним виконавцем дій щодо перевірки можливості виконання рішення суду без волі боржника з матеріалів виконавчого провадження не вбачається.

Крім того, після передання виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) окрім прийняття, об`єднання та закінчення виконавчого провадження державним виконавцем Зюбрицьким А.В. інших заходів примусового виконання рішення не вчинялось.

Беручи до уваги встановлені судами обставини цієї справи (зокрема, щодо вчинених державним виконавцем дій з примусового виконання рішення суду та висновки про ухилення боржника від добровільного виконання судового рішення та перешкоджання примусовому виконанню рішення) стягувачем доведено порушення державним виконавцем норм ст. 63 Закону під час вчинення виконавчих дій з примусового виконання рішення суду.

З огляду на наведене, закриття виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" з посиланням на неможливість виконання судового рішення без участі боржника є неправомірним.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що обставини, за яких судове рішення у даній справі не може бути виконано без участі боржника, не встановлено, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими доводи державного виконавця про правомірність винесеної ним постанови про закінчення виконавчого провадження.

Посилання державного виконавця на необхідність ініціювання стягувачем питання зміни порядку та способу виконання судового рішення апеляційний господарський суд відхиляє як необґрунтоване з огляду на наступне.

Частина 3 ст. 33 Закону передбачає, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Проте, судами не встановлено обставин звернення боржника чи державного виконавця із відповідними заявами.

Колегією суддів відхиляються також доводи відповідача, викладені в його апеляційній скарзі, щодо некоректності позовних вимог та дефект судового рішення, оскільки такі доводи направлені на переоцінку законності рішення суду, яке набрало законної сили що виходить за межі предмету розгляду скарги на дії державного виконавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Місцевий господарський суд правомірно звернув увагу на те, що п. 2 рішення Конституційного Суду від 20.10.2021р. у справі №3-181/2020 (440/20) підпункт б частини 3 ст. 14 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку" визнано неконституційним з 20.10.2021р., а не з часу відкриття виконавчого провадження та винесення оскаржуваної постанови.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо закриття виконавчого провадження з підстав неможливості виконання судового рішення без участі боржника без здійснення визначених Законом заходів порушують право стягувача на своєчасне виконання рішення суду та право на справедливий суд, закріплене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на викладене, надавши оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції правомірно визнав доведеними стягувачем підстави для часткового задоволення скарги та визнання неправомірною і скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Зюбрицького А.В. від 02.04.2021р. у виконавчому провадженні №63819871 про закінчення виконавчого провадження, оскільки виконання судового рішення, яке набрало законної сили, і є обов`язковим, має бути проведене державним виконавцем відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на дотриманні принципу обов`язковості судового рішення. Так, у справі "Глоба проти України" Суд зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі "Comingersoll S.A." проти Португалії"); п. 1 ст. 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній із сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви"). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення у справі "Фуклев проти України").

Твердження державного виконавця, викладені в його апеляційній скарзі, про неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07.04.2021р. у справі №759/2328/16-ц, колегією суддів відхиляються, оскільки у зазначеній справі правовідносини не були подібними тим, що розглядаються в межах цього провадження.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України"(рішення від 18.07.2006р.). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У даній справі апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи межі перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни чи скасування цього судового рішення.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційних скарг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення таким вимогам закону відповідає.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності із нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Вказані вимоги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення були дотримані.

Звертаючись із апеляційними скаргами, скаржники не спростували наведених висновків суду першої інстанції та не довели неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в апеляційній інстанції, а також враховуючи доводи та вимоги апеляційних скарг, апеляційний господарський суд, з підстав, викладених у п. 3.3 даної постанови, дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, згідно із ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на осіб, які подали апеляційні скарги.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання" та старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Зюбрицького Антона Валентиновича - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.11.2021р. у справі №908/1674/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.07.2022р.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б. Парусніков