ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2022 р. Справа№ 911/3074/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Державного податкового університету

на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21 (суддя Бабкіна В.М., повний текст рішення складено 27.01.2022)

за позовом Державного податкового університету

до Фізичної особи-підприємця Домніка Андрія Григоровича

про стягнення 217248,00 грн. грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Університет державної фіскальної служби України (далі Університет ДФС України, позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Домніка Андрія Григоровича (далі ФОП Домнік А.Г., відповідач) про стягнення 217248,00 грн. грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в Університеті ДФС України Державною аудиторською службою було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності, за результатами якої були встановлені порушення законодавства, зокрема, у вигляді проведення зайвих виплат бюджетних коштів ФОП Домніку А.Г. за договорами № 8333174 від 05.03.2018 р., № 19275681 від 21.12.2019 р., № 18275154 від 22.12.2018 р., внаслідок чого Університету ДФС України завдано збитків на загальну суму 217248,00 грн., у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 217248,00 грн. грошових коштів, а також судовий збір.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.01.2022 р. замінено позивача - Університет державної фіскальної служби України (код ЄРДПОУ 40233365) на його правонаступника - Державний податковий університет ().

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у задоволенні позовних вимог Державного податкового університету до Фізичної особи-підприємця Домніка Андрія Григоровича про стягнення 217248,00 грн. грошових коштів відмовлено повністю.

Cуд зазначивши, що оскільки з акту ревізії вбачається, що акти приймання виконаних робіт (наданих послуг) за договорами, укладеними між відповідачем та позивачем, останні підписали без зауважень та заперечень, і позивач не надав будь-яких доказів, які свідчили б про допущені відповідачем недоліки в наданих послугах чи про завищення їх обсягів або вартості, дійшов висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача 217248,00 грн. грошових коштів та, відповідно, для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державний податковий університет звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ФОП Домніка А.Г. на користь Державного податкового університету грошові кошти в сумі 217 248,00 грн. Стягнути з відповідача судовий збір в сумі 4 888,00.

Апелянт вважає, що суд не дослідив підписані сторонами договори та наявні в матеріалах справи докази, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та прийняв необґрунтоване рішення.

16.02.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного податкового університету на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №911/3074/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного податкового університету на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Київської області надіслати матеріали справи №911/3074/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду

14.04.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного податкового університету на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21. Розгляд апеляційної скарги Державного податкового університету на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

Відповідач своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в Університеті державної фіскальної служби України Державною аудиторською службою України проводилась планова ревізія фінансово-господарської діяльності, за результатами якої було складено акт № 20-21/1 від 25.02.2021 р. ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби України за період 01.01.2018 р. по 31.12.2020 р., а з питань повноти та правильності обліку необоротних активів з 01.03.2015 р. по 31.12.2020 р.

Згідно акту № 20-21/1 від 25.02.2021 р. Державною аудиторською службою України, зокрема, було встановлено наступне:

1) Між Університетом державної фіскальної служби України та Фізичною особою-підприємцем Домніком Андрієм Григоровичем було укладено договір № 8333174 від 05.03.2018 р., відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надати послуги чищення та санітарно-гігієнічної обробки 20 контейнерів для збору твердих побутових відходів за кодом ДК 021:2015-90920000-2 (послуги із санітарно-гігієнічної обробки приміщень). Загальна сума договору становить 106248,00 грн.

Умовами договору № 8333174 від 05.03.2018 р., предметом якого є надання послуг з вивезення твердих побутових відходів, а також у акті прийому-передачі євроконтейнерів для збору твердих побутових відходів, не передбачено оплату університетом окремих послуг з чищення та санітарно-гігієнічної обробки контейнерів, оскільки контейнери передаються у строкове безоплатне користування університету, що відповідно до умов зазначеного договору є складовою надання послуг з вивезення твердих побутових відходів, у тому числі і утримання їх виконавцем у належному санітарно-технічному стані.

Таким чином, з акту ревізії слідує, що університетом проведено зайві виплати бюджетних коштів ФОП Домніку А.Г. внаслідок завищення обсягів та вартості наданих послуг на суму 106248,00 грн. (з ПДВ), чим завдано університету збитків на вказану суму.

2) Між Університетом державної фіскальної служби України та Фізичною особою-підприємцем Домніком Андрієм Григоровичем було укладено договір № 19275681 від 21.12.2019 р., відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надати послуги чищення та санітарно-гігієнічної обробки контейнерів для збору ТПВ за кодом ДК 021:00-2 (послуги із санітарно-гігієнічної обробки приміщень). Ціна договору 48000,00 грн., строк надання послуг - до 28.12.2019 р. В умовах договору та специфікації немає обґрунтування та розрахунків вартості послуг з чищення та санітарно-гігієнічної обробки контейнерів.

З акту ревізії слідує, що укладання університетом договору № 19275681 від 21.12.2019 р., підписання акта № 1 від 23.12.2019 р. здачі-приймання наданих послуг та їх оплата університетом призвело до безпідставної оплати останнім вартості наданих ФОП Домніком А.Г. послуг чищення та санітарно-гігієнічної обробки контейнерів на суму 48000,00 грн., оскільки у вартості іншого договору від 04.04.2019 р. № 19275406, укладеного з ФОП Домніком А.Г., враховано вартість послуг чищення та санітарно-гігієнічної обробки зазначених контейнерів (п. 3.3 договору № 19275406).

Таким чином, з акту ревізії слідує, що університетом проведено зайві виплати бюджетних коштів ФОП Домніку А.Г. внаслідок завищення обсягів та вартості наданих послуг на суму 48000,00 грн., чим завдано університету збитків на вказану суму.

3) Між Університетом державної фіскальної служби України та Фізичною особою-підприємцем Домніком Андрієм Григоровичем було укладено договір № 18275154 від 22.12.2018 р., предметом якого є надання послуг з прибирання та санітарно-гігієнічної обробки приміщень котелень (код ДК 021:2015-90900000-6 «Послуги з прибирання та санітарно-гігієнічні послуги». Перелік послуг зазначений у специфікації до договору (додаток 1), що є невід`ємною його частиною. Загальна сума договору становить 63000,00 грн. В умовах договору та специфікації немає об`єктів надання послуг, тобто відсутні перелік котелень, їх місце розташування (адреса), технічні характеристики, зокрема, площі приміщень, а також обґрунтування та розрахунки вартості послуг, у тому числі - вартості прибирання приміщень та вартості їх санітарно-гігієнічної обробки.

З акту ревізії вбачається, що підписання договору № 18275154 від 22.12.2018 р., предметом якого є надання послуг з прибирання та санітарно-гігієнічної обробки приміщень котелень, акта надання послуг та перерахування коштів ФОП Домніку А.Г. призвело до збитків університету на суму 63000,00 грн.

З урахуванням зазначеного, як слідує з акту ревізії № 20-21/1 від 25.02.2021 р., ФОП Домнік А.Г. внаслідок завищення обсягів та вартості наданих послуг з чищення та санітарно-гігієнічної обробки контейнерів для збору ТПВ, а також послуг з прибирання та санітарно-гігієнічної обробки приміщень котелень, завдав збитків Університету ДФС України на загальну суму 217248,00 грн.

Університетом ДФС України було надіслано на адресу ФОП Домніка А.Г. лист № 1307/01-23 від 09.06.2021 р. з пропозицією сплатити 217248,00 грн. завданих збитків, встановлених Державною аудиторською службою України згідно акту № 20-21/1 від 25.02.2021 р.

Відповідь на лист отримано не було, грошові кошти не сплачено.

Відтак, оскільки відповідачем не було сплачено позивачу визначену Державною аудиторською службою України суму, позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За визначенням ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

У відповідності зі ст. 526 ЦК України, яка кореспондуються зі ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З акту ревізії вбачається, що сторони підписали акти здачі-приймання наданих послуг за договорами № 8333174 від 05.03.2018 р., № 19275681 від 21.12.2019 р., № 18275154 від 22.12.2018 р., згідно з якими ФОП Домнік А.Г. виконав роботи/надав послуги. Зауваження щодо якості та обсягу робіт з боку Університету ДФС України у матеріалах справи відсутні.

Звернувшись з позовом у даній справі, позивач вважає, що ФОП Домнік А.Г. завдав йому збитків, якими є сума неправомірного завищення вартості та обсягів виконаних робіт (наданих послуг) за договорами № 8333174 від 05.03.2018 р., № 19275681 від 21.12.2019 р., № 18275154 від 22.12.2018 р., та вказує, що зазначене завищення сталося внаслідок дій та з вини відповідача, оскільки саме він здійснював розрахунок та визначення обсягу і вартості робіт (послуг).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Стаття 623 ЦК України конкретизує положення по відшкодуванню збитків, завданих порушенням зобов`язання. Так, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Стаття 22 Цивільного кодексу України дає загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки ч. 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Визначення поняття збитків наводиться також у ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225 ГК України конкретизує, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних відносин, і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, з викладених приписів вбачається, що предметом доказування наявності збитків є, окрім встановлення самого факту заподіяння збитків, встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (виключає його відповідальність).

Відповідно до положень ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 73, 76 ГПК України).

З викладеного вбачається, що положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31.08.2020 у справі № 922/3582/19.

Виходячи з наведених приписів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними доказами існування жодного з наведених вище елементів складу правопорушення, за яким може наставати відповідальність відповідача, виходячи з наступного.

З акту ревізії вбачається, що вартість робіт (послуг) була встановлена за взаємною згодою сторін та відображена у договорах, яких позивачем до матеріалів справи (як і будь-яких інших доказів на підтвердження обставин виконання вказаних договорів) не надано.

Водночас, матеріали справи не містять доказів недійсності чи розірвання сторонами договорів № 8333174 від 05.03.2018, № 19275681 від 21.12.2019, № 18275154 від 22.12.2018 або зміни їх умов в частині ціни чи обсягів послуг.

Разом з цим, твердження відповідача про належне та повне виконання ним зобов`язань за договорами № 8333174 від 05.03.2018 р., № 19275681 від 21.12.2019 р., № 18275154 від 22.12.2018 р., які без зауважень були прийняті позивачем, останнім жодним чином не спростовані.

При цьому, позивач як належний і достатній доказ недобросовісного виконання відповідачем своїх зобов`язань за зазначеними вище договорами та завдання позивачу шкоди посилається на акт Державної аудиторської служби України № 20-21/1 від 25.02.2021 ревізії фінансово-господарської діяльності Університету державної фіскальної служби України за період 01.01.2018 по 31.12.2020, та з питань повноти та правильності обліку необоротних активів з 01.03.2015 по 31.12.2020.

Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі посилання є необґрунтованими з наступних підстав.

Оскільки правовідносини між сторонами спору є договірними, акт аудиторської служби не є підставою для безспірного визнання наявності порушень та саме в діях відповідача щодо завищення вартості та обсягів робіт, а тому такий доказ має оцінюватись у сукупності з іншими належними доказами.

Згідно з п. 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 550 від 20.04.2006 р., акт ревізії - документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта.

У даному випадку акт ревізії складено з приводу наявності певних порушень в діяльності Університету державної фіскальної служби України, і вказаний акт містить лише висновки органу, який його склав, він не є рішенням суду, а тому викладені в такому акті висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто сам лише акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних останнім відповідно до умов договорів.

Судом враховано, що сам по собі акт ревізії, складений за наслідками проведення перевірки діяльності позивача, не визначений законодавством як безумовний доказ господарського чи цивільно-правового правопорушення.

Цей документ є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

При цьому, обставини, вказані в такому акті ревізії, в господарському судочинстві повинні підтверджуватися належними доказами у відповідності до ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

Водночас, за умови існування між сторонами договірних правовідносин виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.

Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.02.2018 р. у справі № 910/12793/17, від 21.05.2018 р. у справі № 922/2310/17, від 16.10.2018 р. у справі № 910/23357/17, від 18.10.2018 р. у справі № 917/1064/17, від 26.03.2019 р. у справі № 910/26948/15.

Колегія суддів наголошує, що акт ревізії не може встановлювати обов`язкових правил для сторін за господарсько-правовим договором в силу ст. 19 Господарського кодексу України, яка прямо забороняє втручання та перешкоджання господарській діяльності з боку контролюючих органів державної влади.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може розглядатись і як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Водночас, виявлення вказаних порушень може бути підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб у встановленому чинним законодавством України порядку.

Оскільки, як вбачається з акту ревізії, акти приймання виконаних робіт (наданих послуг) за договорами, укладеними між відповідачем та позивачем, останні підписали без зауважень та заперечень, і позивач не надав будь-яких доказів, які свідчили б про допущені відповідачем недоліки в наданих послугах чи про завищення їх обсягів або вартості, то правові підстави для стягнення з відповідача 217248,00 грн. грошових коштів та, відповідно, для задоволення позовних вимог є відсутніми.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову Державного податкового університету до Фізичної особи-підприємця Домніка Андрія Григоровича про стягнення 217248,00 грн. грошових коштів у повному обсязі з огляду на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом не досліджено підписані сторонами договори та наявні в матеріалах справи докази, а також неправильно визначено характер спірних правовідносин.

Натомість, беручи до уваги предмет та підстави позову, враховуючи наведені вище правові норми та висновки Верховного Суду, колегія суддів відхиляє такі доводи позивача як безпідставні.

Крім того, як правильно вказав суд першої інстанції, оскільки давність застосовується лише за наявності порушення права особи, яка звернулася з позовом до суду, то в данному випадку позовна давність не може бути застосована, оскільки судом було встановлено відсутність підстав для задоволення позову.

Підсумовуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно та всебічно досліджено обставини справи, дано їм належну правову оцінку на підставі наявних у справі доказів у їх сукупності, висновки суду є вмотивованими, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного податкового університету на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного податкового університету на рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 27.01.2022 у справі №911/3074/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 911/3074/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов