ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2022 р. Справа№ 910/11813/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Яковлєва М.Л.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 04.11.2021

у справі №910/11813/21 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

до 1) Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ельдорадо»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про відшкодування шкоди в розмірі 16 975,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - відповідач-1, скаржник), Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ельдорадо» (далі - відповідач-2) про відшкодування шкоди в розмірі 16 975,95 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування в розмірі 4 737 грн. 36 коп. та судовий збір в розмірі 633 грн. 56 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ельдорадо» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування в розмірі 12 238 грн. 59 коп. та судовий збір в розмірі 1 636 грн. 44 коп.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21 скасувати в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» суми страхового відшкодування в розмірі 4 737,36 грн. та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що оскаржуваним рішення суду було стягнуто з нього суму ПДВ, яку відповідач-1 вже сплатив в досудовому порядку. Також скаржник вважає, що судом було порушено норми процесуального права, а саме - всупереч ч. 5 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України в судовому рішенні не зазначено п. 3, 4 ч. 5 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів: Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11813/21.

Від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/11813/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2021 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21 - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

Від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано: платіжне доручення №61909 від 30.12.2021 про сплату судового збору в розмірі 3298,41 грн.

Суддя Шаптала Є.Ю. перебував у відпустці з 28.12.2021 по 14.01.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, водночас судом перевірено, що ухвала про відкриття провадження була отримана учасниками справи, про що свідчать відповідні поштові повідомлення про вручення поштового відправлення, наявні в матеріалах справи.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 341/2022 від 23 травня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ №125551, предметом страхування якого є автомобіль Toyota RAV 4 д.н. НОМЕР_1 .

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

З постанови Приморського районного суду м. Одеси справа №522/16971/18 від 22.10.2018 вбачається, що 13.09.2018 близько 09 год. 00 хв. ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки MAN 19.414 д.н. НОМЕР_2 з напівпричепом KOGEL SN №24 д.н НОМЕР_3 під час повороту ліворуч не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем Toyota RAV 4 д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .

Вищезазначеною постановою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Також, в матеріалах справи наявна довідка про дорожньо-транспортну пригоду (ідентифікатор картки ДТП в системі НПУ 807169), в якій, зокрема, зазначено, що власником автомобіля MAN 19.414 д.н. НОМЕР_2 є ТОВ «ТД Ельдорадо».

Страхувальник звернувся до страховика з заявою про настання страхового випадку.

Відповідно до рахунку ТОВ «АДІС-Авто» №СЧ-12781 від 17.09.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota RAV 4 д.н. НОМЕР_1 становить 40 662,74 грн. з ПДВ.

Також, в матеріалах справи наявний акт виконаних робіт ТОВ «АДІС-Авто» №РС-0017156 від 27.11.2018 на загальну суму 40 662,74 грн. з ПДВ.

За страховим випадком позивачем складено страховий акт №UA009/L01/01 від 03.10.2018, відповідно до якого загальний розмір страхового відшкодування становить 40 662,74 грн.

У вищезазначеному акті зазначено наступне: вирішено нарахувати страхове відшкодування в розмірі 40 662,74 грн., провести виплату відшкодування в розмірі 30 756,84 грн., провести акт взаємозаліку на недоотриману страхову премію в розмірі 9 905,90 грн.

В матеріалах справи наявний розрахунок страхового відшкодування до страхового акту № UA009/L01/01.

На виконання вимог договору страховик виплатив виконавцю ремонтних робіт - ТОВ «АДІС-Авто» страхове відшкодування в розмірі 30 756,84 грн., що підтверджується платіжним дорученням №21466 від 04.10.2018.

Також, в матеріалах справи наявна копія квитанції (проведена банком 28.11.2018), з якої вбачається, що ОСОБА_2 перераховано ТОВ «АДІС-Авто» 9 905,90 грн. з призначенням платежу оплата по рах. № СЧ-12781 від 17.09.2018.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та відповідно наявність підстав для їх задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до ч.1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Пункт 38.1.1 статті 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

Так, потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

При цьому, визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що власником автомобіля MAN 19.414 д.н. НОМЕР_2 є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Ельдорадо».

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки MAN 19.414 д.н. НОМЕР_2 застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальність власників наземних транспортних засобів № АМ/3469983, франшиза становить 0,00 грн., ліміт за шкоду майну - 100 000,00 грн.

Для досудового врегулювання спору мирним шляхом позивач звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування вих. № 10177/р від 01.01.2020 про страхове відшкодування на суму 40 662,74 грн.

07.08.2019 позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ельдорадо» з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу вих. №202800/ІНС від 07.08.2019, у якій просив сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодування у розмірі 16 975,95 грн.

У відповідь листом вих. №11/09-1 від 11.09.2019 відповідач-2 відмовив позивачу у виплаті та зазначив наступне:

- «з метою належного розгляду Вашої претензії ТОВ «ТД ЕЛЬДОРАДО» звернулось до своєї страхової компанії - ПрАТ «СК «ВУСО» з листом про надання роз`яснень щодо описаного у претензії випадку. Надані нашою страховою компанією пояснення зводяться до того, що розмір страхового відшкодування, яке було здійснено на вашу користь, розраховувався з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 66% та за вирахуванням суми ПДВ у розмірі 4737,36 грн. Тому, для отримання доплати у розмірі суми ПДВ (4737,36 грн.) Вам необхідно звернутись до ПрАТ «СК «ВУСО» з наданням відповідних підтверджуючих документів»;

- «стосовно ж компенсації решти різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у сумі 12 238,59 грн. (16 975,95 грн. - 4737,36 грн.) відмовляємо, оскільки при розрахунку не було враховано коефіцієнт фізичного зносу, а наша страхова компанія здійснила страхове відшкодування у встановленому законодавством порядку».

Також в матеріалах справи наявний лист ПрАТ СК «ВУСО» №7135/927687 від 05.09.2019 наданий у відповідь на запит ТОВ «ТД ЕЛЬДОРАДО», в якому зазначено, що вартість матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (66%) склала 28 424,15 грн. Розрахунок суми страхового відшкодування: 28 424,15 грн. - 4737,36 грн. = 23 686,79 грн., де 28 424,15 грн. - вартість матеріального збитку, 4 737,36 грн. - вартість ПДВ, 23 686,79 грн. - сума страхового відшкодування.

07.10.2019 позивачем направлено відповідачу-1 заяву (претензію) про виплату страхового відшкодування (доповнення) відповідно до якої просив перерахувати 16 975,95 грн. До заяви додано постанову, акт виконаних робіт та довіреність представника.

У відповідь на вищезазначену заяву відповідач-1 направив лист №9185/927687 від 08.11.2019, у якому відмовив в доплаті страхового відшкодування. Також, повідомлено, що згідно зі страховим актом №06497-24 від 12.06.2019 ПрАТ СК «ВУСО» виплатила страхове відшкодування у розмірі 23 686,79 грн. на реквізити ПрАТ СК «ПЗУ Україна» по події, що сталася 13.09.2018 Розрахунок суми страхового відшкодування зроблений на підставі рахунку-фактури № СЧ-12781 від 17.09.2018 від ТОВ «Адіс-Авто», згідно з яким вартість відновлювального ремонту склала 40 662,74 грн. ПрАТ СК «ВУСО» був розрахований коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 66%. Таким чином, вартість матеріального збитку з урахування коефіцієнту фізичного зносу склала 23 686,79 грн.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми - статті 29 названого Закону здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків (аналогічну позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17, від 22.03.2017 у справі № 910/3650/16).

Пунктом 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

До матеріалів справи відповідачем-1 надано розрахунок коефіцієнту фізичного зносу ДТЗ, відповідно до якого коефіцієнт фізичного зносу (Ез) автомобіля Toyota RAV 4 д.н. НОМЕР_1 складає 0,66.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем-1 розраховано вартість матеріального збитку з урахування коефіцієнту фізичного зносу в розмірі 28 424,15 грн., та виплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 23 686,79 грн. зменшену на суму ПДВ в розмірі 4 737,36 грн.

Судова колегія наголошує, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Наведеним спростовуються доводи скаржника щодо того, що оскаржуваним рішенням було стягнуто суму ПДВ, яку відповідач-1 вже сплатив в досудовому порядку, оскільки, як було зазначено вище, скаржником виплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 23 686,79 грн. зменшену на суму ПДВ в розмірі 4 737,36 грн.

Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. А тому, судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Судом встановлено, що автомобіль Toyota RAV 4 д.н. НОМЕР_1 був відремонтований, що підтверджується актом виконаних робіт ТОВ «АДІС-Авто» №РС-0017156 від 27.11.2018 на загальну суму 40 662,74 грн. з ПДВ. та позивачем перераховано кошти на ремонту автомобіля виконавцю ремонтних робіт - ТОВ «АДІС-Авто», який є платником податку на прибуток на загальних підставах.

Підсумовуючи викладене, судова колегія визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача-1 страхового відшкодування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 4 737,36 грн.

Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначені положення Цивільного кодексу України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).

Таким чином, відповідальним за збитки, завдані власнику пошкодженого автомобіля Toyota RAV 4 д.н. НОМЕР_1 , в межах розміру різниці між фактичною шкодою і страховою виплатою є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Ельдорадо».

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ельдорадо» шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на суму різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням у розмірі 12 238,59 визнано судом першої інстанції обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. Водночас, вказані висновки сторонами на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не оспорюються.

Відповідно до частини ч. 5 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині рішення зазначаються:

1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог;

2) розподіл судових витрат;

3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;

4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

Доводи скаржника щодо порушення судом норм процесуального права, що на його думку полягають в не зазначенні судом в судовому рішенні строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження, а також повного найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (п. 3, 4 ч. 5 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України) є безпідставними та спростовуються резолютивною частиною оскаржуваного рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх обґрунтованість.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі №910/11813/21 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/11813/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

М.Л. Яковлєв