ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2022 року м.Дніпро Справа № 904/51/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Березкіна О.В.(доповідача),

судді: Іванов О.Г., Чус О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2022 року у справі № 904/51/22 ( суддя Бєлік В.Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування"

до Державної організації (установа, заклад) Військової частини НОМЕР_4, смт Черкаське, Новомосковський район Дніпропетровська область

про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) у розмірі 24 125, 89 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" звернувся до Державної організації (установа заклад) Військової частини НОМЕР_4 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) у розмірі 24 125,89 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2022 року у справі №904/51/22 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач - Приватне акціонерне товариство "СК "Альфа страхування" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/51/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що як на фактичну підставу застосуваня позовної давності, суд посилається на власне припущення про те, що позивач звернувся до Скадовського районного судум Херсонської області пізніше 07.02.2020 р.

Суд зробив висновок, що провадження у справі № 663/434/20 за позовом до ОСОБА_1 Скадовським районним судом Херсонської області відкрито 27.02.2020, також після спливу строку позовної давності для заявлених вимог.

Проте, такий висновок суду не може бути підставою для висновку про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки у справі № 904/51/22 відсутні докази пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до Скадовського районного суду.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Частиною 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, тому суд розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.05.2022 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2022 року у справі №904/51/22 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем - Державною організацією (установа, заклад) Військовою частиною НОМЕР_4 надано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено матеріали справи, прийнято вірне рішення у відповідності до норм чинного законодавства, доводи позивача, в свою чергу, які зазначені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими. Просив залишити оскаржуване рішення - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення ( відзив на апеляційну скаргу).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.05.2016 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" (Страховик) та Приватним акціонерне товариство "АПК-ІНВЕСТ" (Страхувальник) було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0893554.210.

Предметом договору є страхування транспортного засобу Renault Dokker, д.н. НОМЕР_1 (Застрахований ТЗ).

07.02.2017 відбулася дорожньо-транспортна пригода, місце: вул. Артема, біля будівлі "Нова Пошта", в м. Покровськ (ДТП) за участю Застрахованого ТЗ Renault Dokker, д.н. НОМЕР_1 та ТЗ КАМАЗ-4310, д.н. НОМЕР_2 , водій ОСОБА_1 , якого було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

За наслідками ДТП було пошкоджено застрахований у позивача автомобіль Renault Dokker, д.н. НОМЕР_1 .

Зазначені обставини підтверджуються доданою до матеріалів справи постановою Скадовського районного суду від 11.10.2017 року у справі № 663/637/17, яка набрала законної сили 24.10.2017

Власник пошкодженого автомобіля Renault Dokker, д.н. НОМЕР_1 звернувся до Страховика з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Renault Dokker, д.н. НОМЕР_1 було проведено огляд, про що складено акт огляду КТЗ та ремонтну калькуляцію №2457, відповідно до якої вартість ремонту пошкодженого ТЗ складає 26 806,54 грн., а також отримано Рахунок № АДС-001883, відповідно до якого вартість ремонту ТЗ Renault Dokker, д.н. НОМЕР_1 складає 24 125,89 грн. з урахуванням знижки 10% від суми, вказаної в Калькуляції.

На підставі зібраних документів ПрАТ "СК "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" складено страховий акт по справі № 0227.206.17.01 на суму 24 125,89 грн., після чого здійснено виплату страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням №8238 від 31 березня 2017 року.

В лютому 2020 ПрАТ "СК "Альфа Страхування" звернулось з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) до Скадовського районного суду Херсонської області.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 15 січня 2021 року по справі № 663/434/20, яке набрало законної сили 16.02.2021, у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в сумі 24 125,89 грн.- відмовлено, оскільки позов заявлено до неналежного відповідача, яким повинен бути роботодавець ( л.с. 24)

Під час розгляду цивільного позову судом було встановлено, що водій на момент ДТП перебував у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_4, що і стало причиною відмови у задоволенні позовних вимог.

Звертаючись до Державної організації (установа заклад) Військової частини НОМЕР_4 із вимогами про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) у розмірі 24 125,89 грн., позивач - Приватне акціонерне товариство"Страхова компанія "Альфа страхування" посилався на те, що відповідачем не здійснено добровільне відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування сумі 24 125,89 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, заподіяну її працівником у заявленому позивачем розмірі. Проте, з урахуванням того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, про що було заявлено відповідачем, у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з пропуском такого строку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Особою, яка має відшкодувати сплачені позивачем кошти є відповідач з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Як встановлено судом першої інстанції, особа, визнана винною у скоєнні ДТП - ОСОБА_1 - на час порушення правил дорожнього руху, яке і спричинило таке ДТП, проходив військову службу по контракту та перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді автослюсаря, водія.

Цей факт встановлено рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 15 січня 2021 року по справі № 663/434/20, яке набрало законної сили 16.02.2021 та не потребує додаткового доказування в силу ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на момент виникнення правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

У структурі Збройних сил України є, зокрема, військові частини.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

У ст. 10 Закону України "Про Збройні Сили України" встановлено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах в т.ч. комплектування шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності) належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

Статтею 137 Господарського кодексу України визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

З наведеного вбачається, що до структури Збройних сил України входять військові частини, комплектування особовим складом яких забезпечується Міністерством Оборони України, як уповноваженим органом управління, в т.ч. шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом, а також те, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.

Як вище встановлено судом, транспортний засіб КАМАЗ-4310, д.н. НОМЕР_2 станом на момент скоєння ДТП ОСОБА_1 , який проходив військову службу по контракту в період з 28.04.2014 по 16.06.2017, був закріплений за військовою частиною А1214, що підтверджується військовим квитком від 16.04.2003 серія НОМЕР_3 .

Згідно з ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, а тому особою, відповідальною за спричинену шкоду, є саме відповідач, а розмір шкоди доведений належними доказами, що свідчить про обгрунтованість та законність вимог позивача.

В той же час, відповідач звернувся із клопотаням про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

Відповідно до ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено судом, між позивачем та Приватним акціонерним товариством "АПК-ІНВЕСТ" було укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0893554.210 від 16.05.2016.

Поняття добровільного майнового страхування розкривають положення статті 6 Закону України "Про страхування" та статей 979, 982 Цивільного кодексу України. Добровільне страхування здійснюється на основі договору між страховиком і страхувальником. Зокрема, укладаючи договір добровільного майнового страхування, страхувальник насамперед прагне убезпечити себе від ризиків знищення та пошкодження (псування) майна, що можуть настати внаслідок як подій, так і дій (його власних або сторонніх осіб), як необережних, так і умисних. Страхувальник добровільно погоджується сплатити страховику страхові платежі (внески, премії), розраховує одержати обумовлену договором виплату (кошти) у разі настання страхового випадку, але розуміє, що такий випадок може й не настати.

Тож основним призначенням добровільного страхування є майновий захист інтересів страхувальника, що покликаний зменшити шкідливі для власника (володільця) наслідки пошкодження чи знищення його майна.

Слід зазначити, що в процесі реалізації прав та обов`язків, які виникають з таких договорів, також має місце делікт (деліктна відповідальність), внаслідок настання якого і виникає страховий випадок, коли страхувальник зазнає майнової шкоди, а в подальшому можуть виникнути і відносини суброгації.

Статтями 512, 514 Цивільного кодексу України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Ці норми кореспондуються з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", згідно з якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у правовідносинах суброгації відбувається лише заміна кредитора: право вимоги передається (переходить) від страхувальника (якого ще називають вигодонабувачем, первісним кредитором, потерпілим) до страховика - нового кредитора, який в подальшому замість страхувальника і буде пред`являти право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Така заміна відбувається автоматично - на підставі закону, в момент виплати страховиком страхового відшкодування страхувальнику. Тому нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки у таких правовідносинах зберігається те зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування.

Отже, у відносинах суброгації страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні, а особа, яка завдала шкоди, - його боржником. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Під час виплати страховиком страхувальнику страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування відбувається заміна кредитора, і, як наслідок, у страховика виникає право вимоги до відповідальної особи щодо відшкодування йому завданої шкоди у порядку суброгації.

Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (стаття 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в зобов`язаннях суброгації, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи це зробив страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.

При суброгації заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинені збитки особа свій обов`язок щодо їх компенсації не виконала, тому заміна сторін у зобов`язанні не змінює й порядку обчислення та перебігу строку позовної давності згідно з частиною першою статті 262 ЦК України.

Велика Палата ВС у постанові від 04.07.2018 у справі N 910/2603/17 зазначила, що у правовідносинах суброгації під час обчислення позовної давності мають застосовуватися положення статті 262 Цивільного кодексу України, згідно з якою заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов`язання не припиняється, змінюється лише одна із сторін такого зобов`язання - кредитор.

ВСУ вказав на те, що під час вирішення спору про стягнення коштів на користь страхової компанії, яка виплатила страхове відшкодування за договором добровільного страхування і до якої на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" перейшло право вимоги, позовна давність має обраховуватися з моменту настання страхового випадку - з моменту ДТП, а не з моменту виплати такою компанією страхового відшкодування.

Як встановлено судом першої інстанції, ДТП, за наслідками якого позивачем було сплачено страхове відшкодування, відбулось 07.02.2017, а до господарського суду Дніпропетровської області із вимогами до відповідача позивач звернувся 29.12.2021, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності, а тому господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню саме з підстав пропуску строку позовної давності.

При цьому, доводи позивача про те, що такий строк переривався пред`явленням позову до винної особи, є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2-3 ст. 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц та від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17).

Виходячи з аналізу наведених норм перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися у разі звернення позивача до суду, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Однак подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач у лютому 2020 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 , як особи, яка є винною у ДТП, та згідно рішення у справі № 663/434/20 Скадовським районним судом Херсонської області відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв`язку з заявленням таких вимог до неналежного відповідача.

Таким чином, заявлення позову до неналежного відповідача свідчить про недодержання позивачем при зверненні до суду вимог процесуального законодавства, що не є підставою для переривання перебігу строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення сплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації.

Згідно з ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною ж п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте, позивач не звертався до суду із відповідною заявою, а тому господарський суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у позові, застосувавши наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

Таким чином, господарський суд Дніпропетровської області всебічно, повно, об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без зміни.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа страхування" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2022 року у справі №904/51/22 - залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альфа страхування".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В.Березкіна

Суддя О.Г.Іванов

Суддя О.В.Чус