ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2022 р. Справа№ 910/10771/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Козир Т.П.

Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 19.07.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 25.01.2022 (повне рішення складено та підписано 02.02.2022)

у справі №910/10771/21 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко"

про стягнення 1.782.089,55 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Минкар" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" про стягнення 1 658 885,71 грн. основного боргу, 13 274,87 грн. 3 % річних, 46 250,36 грн. інфляційних втрат, 63 678,61 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки від 01.07.2020 №15969К в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, просив у задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючись на те, що у період з 01.12.2020 до 01.04.2021 між сторонами було укладено 5 угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, за якими спірні зобов`язання відповідача за договором поставки від 01.07.2020 № 15969К зі сплати на користь позивача грошових коштів у розмірі 535 570,90 грн. були припинені. Крім того, у січні - лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко" додатково погасило наявний у нього перед позивачем борг на суму 850 000,00 грн., про що Товариством з обмеженою відповідальністю "Минкар" у позовній заяві зазначено не було. Також відповідач звернув увагу на те, що він 20.07.2021 надіслав на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар" повідомлення про повернення товару від 15.07.2021 № 951/777юв у кількості 391 позицій на загальну суму 197 975,51 грн., оскільки товар не користується попитом у кінцевого споживача. У зв`язку із тим, що постачальник не виконав свої обов`язки по прийняттю та вивезенню означеного товару, які передбачені умовами пунктів 5.16 і 5.17 договору поставки від 01.07.2020 № 15969К, покупець зменшив свою заборгованість перед позивачем за цим договором на суму вартості товару, заявленого до повернення у розмірі 197975,51 грн. Відтак, дійсна сума боргу відповідача перед позивачем за товар, поставлений за договором поставки від 01.07.2020 № 15969К, становить 100859,29 грн. Враховуючи наведене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко" заперечило проти стягнення з нього суми основного боргу в розмірі 1 558 026,42 грн., а також вказало на відсутність правових підстав для стягнення штрафних санкцій та компенсаційних виплат, нарахованих Товариством з обмеженою відповідальністю "Минкар" на означену суму боргу, який був погашений покупцем.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач підтримав позовні вимоги та вказав, що проведені сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог, на які відповідач посилався у відзиві на позовну заяву, а також погашення Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко" заборгованості за договором у розмірі 850 000,00 грн. були враховані позивачем під час складення позовної заяви, відображені у підписаному сторонами акті звірки взаєморозрахунків та не входять до предмета спору в цій справі. У той же час позивач зазначив про відсутність правових підстав для прийняття судом до уваги повідомлення відповідача про повернення товару від 15.07.2021 року № 951/777юв у кількості 391 позицій на загальну суму 197 975,51 грн. як підстави для зменшення суми його заборгованості, оскільки таке повідомлення було здійснене після звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар" до суду, а розрахунок позову був зроблений позивачем станом на 30.06.2021. Крім того, правовідносини сторін, що виникли у зв`язку з направленням відповідачем повідомлення про повернення товару від 15.07.2021 року № 951/777юв, є предметом розгляду в справі №910/13454/21, а відтак одностороннє зменшення Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко" наявної у нього заборгованості на 197 975,51 грн. є передчасним та необґрунтованим.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2022 у справі №910/10771/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар" 1 658 885,71 грн. основного боргу, 30 872,79 грн. пені, 12 839,37 грн. % річних, 44 552,59 грн. інфляційних втрат, а також 26 207,25 грн. витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване встановленням обставин щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки від 01.07.2020 №15969К щодо повної оплати вартості товару. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, втрат від інфляції, пені та періодів їх нарахування, суд встановив, що такий розрахунок не у повній мірі відповідає положенням законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору в силу допущених помилок при визначенні початкових дат періодів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості товару, поставленого за відповідними накладними, оскільки не враховано вихідних та святкових днів, крім того, заявлена позивачем до стягнення сума пені була неправомірно обрахована із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, а не облікової ставки, як передбачено Договором, що призвело до заявлення вказаних сум у завищеному розмірі. Так, за перерахунком суду сума 3% річних за заявленим позивачем період становить 12 839,37 грн, сума інфляційних втрат - 44 552,59 грн, сума пені - 30 872,79 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2022 у справі №910/10771/21 (в прохальній частині апеляційної скарги допущено технічну помилку та зазначено номер справи №910/1771/21) в частині відмови позивачу у стягненні суми боргу у розмірі 1558026,42 грн, пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на означену суму боргу та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар" на суму основного боргу у розмірі 100859,29 грн та суми нарахованих на цю заборгованість штрафних санкцій, а в решті позову відмовити.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального права та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються заперечення на позов, аналогічні тим, які викладено у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10/05/2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2022 у справі №910/10771/21; призначено розгляд апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства. Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач звернув увагу на те, що у прохальній частині апеляційної скарги ТОВ "Еко" просить скасувати рішення у справі №910/1771/21, яке не має відношення до ТОВ "Минкар" та не стосується стягнення заборгованості з ТОВ "Еко".

В судовому засіданні апеляційної інстанції 19.07.2022 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови позивачу у стягненні суми боргу у розмірі 1558026,42 грн, пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на означену суму боргу та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар" на суму основного боргу у розмірі 100859,29 грн та суми нарахованих на цю заборгованість штрафних санкцій, а в решті позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 19.07.2022 представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

01.07.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Минкар" (постачальник) було укладено договір поставки № 15969К (далі - Договір), за умовами якого, з урахуванням підписаного сторонами протоколу розбіжностей до цього правочину, постачальник зобов`язався поставити та передавати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до Специфікації, а покупець зобов`язався прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому Договорі.

Вказаний правочин, а також протокол розбіжностей до нього, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих суб`єктів господарювання.

Згідно з пунктом 1.1 Договору електронна система документообігу "EDI" (Electronic Data Interchange) - обрана сторонами система електронного документообігу, якою вони користуються з метою обміну документами під час оформлення замовлень, відповідних повідомлень про транспортування, відвантаження, приймання товару, направлення товаро-супровідних та інших документів відповідно до функціональних можливостей та стандартів EDI. Замовлення - заявка покупця, яку він надає час від часу, на власний розсуд та в залежності від власних потреб в товарі і здійснена на підставі Специфікації в узгодженому в Договорі порядку. Специфікація - невід`ємний документ до Договору, яким сторони підтверджують узгодження вимог до товару щодо включно, але не обмежуючись: найменування, виду, якості, кількості, ціни та вартості, одиниці виміру, вимоги до пакування, перевезення, строків поставки, коду УКТ ЗЕД.

За умовами пункту 1.2 Договору (тут і далі, з урахуванням протоколу розбіжностей) право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обов`язкової та визначеної чинним законодавством України товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар.

Постачальник здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої сторонами та посвідченої печатками сторін Специфікації. Специфікація надається покупцю постачальником (пункт 3.1 цієї угоди).

Відповідно до пункту 4.1 Договору замовлення на поставку товару покупець здійснює на підставі Специфікації шляхом направлення на електронну адресу або на факс постачальника відповідного замовлення. Сторони можуть погодити направлення замовлень на поставку товару за допомогою засобів EDI, підтвердженням чого буде підписаний уповноваженими представниками сторін Додаток № 2 до Договору, котрим сторони будуть керуватися у випадку направлення замовлення засобами EDI, при цьому умови пунктів 4.2 та 4.3 цього Договору у випадку направлення замовлень за допомогою засобів EDI застосовуватися не будуть.

За змістом пункту 5.11 Договору, у разі відповідності поставки товару умовам цього Договору, покупець підписує видаткову та товарно-транспортну накладні на поставлений товар. Дата поставки товару повинна відповідати даті виписки видаткової накладної на товар.

Пунктами 8.1, 8.1.1, 8.2 наведеного правочину передбачено, що покупець оплачує поставлений постачальником товар по закінченню 60 (шестидесяти) календарних днів з дати поставки товару постачальником. Форма оплати - безготівковий розрахунок. Оплата вартості товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, що зазначений у реквізитах сторін Договору. Днем здійснення платежу вважається день списання належних до сплати сум з банківського рахунка покупця на рахунок постачальника. Сторони можуть застосувати інші способи розрахунків, передбачені чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 8.4 Договору сторони Договору один раз на квартал, після 20-го числа місяця, наступного за звітним періодом, проводять звірку взаєморозрахунків з обов`язковим підписанням акту звірки. Постачальник направляє покупцю акт звірки за допомогою факсимільного зв`язку, за адресою електронної пошти або поштою.

У пункті 8.5 Договору передбачено, що загальна ціна Договору складається з сум поставленого постачальником та прийнятого покупцем товару на умовах цього Договору (за винятком повернутого), зазначених у видаткових накладних, які підписані уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до пункту 12.1 Договору правочин набуває чинності з 01.07.2020 і діє до 31.12.2022 включно, а в частині невиконаних зобов`язань сторін, що виникли на момент дії даного Договору, - до їх повного виконання.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивач згідно з підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками видатковими накладними від 24.11.2020 № 5270 на суму 201 249,57 грн., від 01.12.2020 № 5387 на суму 25 538,48 грн., від 15.12.2020 № 5596 на суму 131 700,40 грн., від 29.12.2020 № 5856 на суму 171 065,52 грн., від 12.01.2021 № 119 на суму 215 788,71 грн., від 09.02.2021 № 589 на суму 515 099,58 грн., від 23.02.2021 № 772 на суму 101 977,75 грн. та від 09.03.2021 № 1052 на суму 322 080,15 грн. поставив відповідачу погоджений між сторонами товар.

Судом враховано, що протягом січня-березня 2021 року включно позивач поставив відповідачу погоджений сторонами товар на загальну суму 1 154 946,20 грн. (видаткові накладні від 12.01.2021 року № 119 на суму 215 788,71 грн., від 09.02.2021 року № 589 на суму 515 099,58 грн., від 23.02.2021 року № 772 на суму 101 977,75 грн. та від 09.03.2021 року № 1052 на суму 322 080,15 грн.).

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки товару за вищенаведеними накладними свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником своїх зобов`язань за Договором.

Проте у порушення вищевказаних умов Договору відповідач вартість отриманого за вищенаведеними накладними товару погасив лише частково, та, з урахуванням наявної у Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" перед постачальником заборгованості в розмірі 1 660 022,57 грн. за товар, поставлений у попередні періоди (до січня 2021 року), заборгував таким чином Товариству з обмеженою відповідальністю "Минкар" 1745456,61 грн.

Водночас, у подальшому вищенаведена сума заборгованості у розмірі 1745456,61 грн. була зменшена до розміру 1 658 885,71 грн. на підставі підписаної між уповноваженими представниками сторін та скріпленої печатками цих контрагентів угоди від 31.03.2021 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 86 570,90 грн.

Листом від 19.05.2021 №1905 позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" із претензією, в якій вимагав виконати грошове зобов`язання за Договором та негайно перерахувати суму боргу в розмірі 1 658 885,71 грн. на банківський рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар".

Оскільки означена претензія була залишена Товариством з обмеженою відповідальністю "Еко" без задоволення, постачальник звернувся до суду з даним позовом, в якому, крім суми основного боргу в розмірі 1 658 885,71 грн., просив стягнути з відповідача 13 274,87 грн. 3 % річних, 46 250,36 грн. інфляційних втрат та 63 678,61 пені, нарахованих внаслідок несвоєчасного проведення розрахунків за Договором.

Відповідно до частини першої ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою укладений сторонам договір є договором поставки.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 599, 610, 612 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк та припиняється виконанням, проведеним належним чином. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позову, Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко" посилається на те, що у період з 01.12.2020 до 01.04.2021 між сторонами було укладено 5 угод про зарахування зустрічних однорідних вимог, за якими спірні зобов`язання відповідача за договором поставки від 01.07.2020 № 15969К зі сплати на користь позивача грошових коштів у розмірі 535 570,90 грн. були припинені. Крім того, як стверджує відповідач, у січні-лютому 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко" додатково погасило наявний у нього перед позивачем борг на суму 850 000,00 грн., про що Товариством з обмеженою відповідальністю "Минкар" у позовній заяві зазначено не було.

На підтвердження вищевказаних заперечень відповідач надав суду копії укладених між сторонами угод про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2021 про зарахування вимог на суму 86 570,90 грн., від 28.02.2021 про зарахування вимог на суму 158 234,99 грн., від 31.01.2021 про зарахування вимог на суму 61 277,18 грн., від 31.12.2020 про зарахування вимог на суму 97 807,09 грн. та від 30.11.2020 про зарахування вимог на суму 131 680,74 грн., а також копії відповідних платіжних доручень від 04.01.2021 № 216 на суму 300 000,00 грн., від 01.02.2021 № 4917 на суму 100 000,00 грн., від 05.02.2021 № 6101 на суму 300 000,00 грн. та від 23.02.2021 № 2649 на суму 150 000,00 грн.

Водночас, колегією суддів встановлено, що здійснені відповідачем протягом січня - лютого 2021 року часткові оплати вартості поставленого йому товару (на суми 100 000,00 грн., 150 000,00 грн. та двічі на суму 300 000,00 грн.) були враховані сторонами при підписанні у квітні 2021 року акту звірки взаєморозрахунків, взяті позивачем до уваги під час подання позовної заяви та не увійшли до складу заявленої до стягнення заборгованості.

Крім того, здійснені сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог за угодами від 31.03.2021 на суму 86 570,90 грн., від 28.02.2021 на суму 158 234,99 грн., від 31.01.2021 на суму 61 277,18 грн., від 31.12.2020 на суму 97 807,09 грн. та від 30.11.2020 на суму 131 680,74 грн. також були враховані позивачем у претензії від 19.05.2021 № 1905 (зокрема, угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2021 на суму 86 570,90 грн.), при здійсненні розрахунку заявленої до стягнення заборгованості, що відображено в акті від 28.04.2021 звірки взаєморозрахунків за Договором (зокрема, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2021 на суму 158 234,99 грн. та від 31.01.2021 на суму 61 277,18 грн. відображені як "коригування боргу" за 28.02.2021, від 31.01.2021 та від 01.02.2021) та підтверджується наявними у матеріалах справи документами в їх сукупності (зокрема, складеними сторонами документами щодо їх взаємовідносин за Договором: видатковими та товарно-транспортними накладними, актом встановлення розбіжностей кількості постачання товару, електронним листуванням, замовленнями постачальнику, зведеною таблицею продажу товарів за період з 15.09.2020 по 09.03.2021, замовлення після припинення постачання товару через неоплату, тощо).

Твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" про те, що наявний у матеріалах справи акт звірки взаєморозрахунків за Договором від 28.04.2021 не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки не є зведеним обліковим документом, є безпідставними, з огляду на те, що вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відбитками печаток сторін, відображає стан заборгованості, має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами та в сукупності з іншими поданими учасниками справи, зокрема, первинними документами, є доказом наявності заборгованості відповідача, її розміру та фактичного визнання боржником такої заборгованості.

Доводи відповідача щодо зменшення заборгованості за цим правочином на суму вартості товару у розмірі 197 975,51 грн, у зв`язку з невиконанням позивачем зобов`язання, визначеного умовами пунктів 5.16 і 5.17 Договору, по прийняттю та вивезенню товару, заявленого відповідачем до повернення, також є безпідставними з огляду на наступне.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко" у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі стверджувало, що ним було направлено на адресу позивача повідомлення від 15.07.2021 вих. № 951/777юв про повернення товару на загальну суму 197 975,51 грн. за доданим переліком, у зв`язку з відсутністю попиту у кінцевого споживача. Проте позивач неправомірно відмовився вивезти зазначений товар.

Судом встановлено, що на підтвердження таких доводів відповідачем до матеріалів справи долучено копію повідомлення від 15.07.2021 вих. № 951/777юв про повернення товару на загальну суму 197 975,51 грн. з переліком відповідної продукції та пунктів вивезення.

На підтвердження направлення цього повідомлення позивачу Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко" надало копію поштової накладної від 20.07.2021 № 767 та копію опису вкладення в поштове відправлення. Однак зі змісту вказаного опису вкладення вбачається, що позивачу було направлено повідомлення про повернення товару від 16.07.2021 за вих. № 954/777юв.

Докази направлення позивачу повідомлення від 15.07.2021 вих. № 951/777юв, копія якого подана суду, в матеріалах справи відсутні.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що повідомлення про повернення товару на суму 197975,51 грн датовано 15.07.2021, тобто вже після здійснення позивачем розрахунку заборгованості заявленої до стягнення та подачі до суду позову у даній справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що вартість товару, визначена відповідачем у вказаному повідомленні від 15.07.2021 вих. № 951/777юв, відрізняється від такої вартості, яка відображена у видаткових накладних на поставку цього товару, що не узгоджується з положеннями пункту 5.16 Договору. Доказів, що підтверджують дійсну вартість товару, зазначену в наданому відповідачем переліку, у загальній сумі 197 975,51 грн., матеріали справи не містять.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 у справі №910/13453/21 відмовлено у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар" про зобов`язання вчинити дії - прийняти та вивезти товар. Судом було встановлено, що вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" про повернення товару є необґрунтованою та суперечить умовам договору.

З огляду на викладене, враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача за Договором, яка складає 1 658 885,71 грн., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і відповідач не надав документи, які свідчать про дійсне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, колегія суддів дійшов висновку про обґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Минкар" до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв`язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати поставленого товару, позивачем заявлено до стягнення 3 % річних у розмірі 13 274,87 грн., нарахованих на відповідні суми основного боргу за вищенаведеними накладними у період з 23.01.2021 по 30.06.2021, а також 46 250,36 грн. інфляційних втрат, нарахованих на означені суми боргу протягом цих періодів згідно з наданим позивачем розрахунком.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних та втрат від інфляції та встановлено, що позивачем допущено помилки при визначенні початкових дат періодів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості товару, поставленого за відповідними накладними, оскільки не враховано вихідних та святкових днів, що призвело до заявлення вказаних сум у завищеному розмірі.

Згідно з частиною другою статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини першої статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Так, за здійсненим судом апеляційної інстанції розрахунком, обґрунтованою сумою 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за дійсні періоди прострочення (беручи до уваги, зокрема, вихідні та святкові дні), за обрахунком суду є 12 839,37 грн., з яких: 2 253,19 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 26.01.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 24.11.2020 № 5270 в розмірі 175 729,53 грн. (з урахуванням проведеного відповідачем часткового розрахунку); 312,76 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 02.02.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 01.12.2020 № 5387 в розмірі 25 538,48 грн.; 1 461,33 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 16.02.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 15.12.2020 № 5596 в розмірі 131 700,40 грн.; 1 701,28 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 02.03.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 29.12.2020 № 5856 в розмірі 171 065,52 грн.; 1 897,76 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 16.03.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 12.01.2021 № 119 в розмірі 215 788,71 грн.; 3 344,62 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 13.04.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 09.02.2021 № 589 в розмірі 515 099,58 грн.; 544,81 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 27.04.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 23.02.2021 № 772 в розмірі 101 977,75 грн.; 1 323,62 грн. - 3 % річних, нараховані у період з 12.05.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 09.03.2021 № 1052 в розмірі 322 080,14 грн.

Крім того, обґрунтованою сумою інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за дійсні періоди прострочення, а також з урахуванням належних баз нарахування, за обрахунком суду є 44 552,59 грн.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 12 839,37 грн. 3 % річних та 44 552,59 грн. інфляційних втрат, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" 435,50 грн. 3 % річних та 1 697,77 грн. інфляційних втрат слід відмовити.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" 63678,61 грн. пені, нарахованої на відповідні суми основного боргу за вищенаведеними накладними у період з 23.01.2021 року по 30.06.2021 року згідно з наданим позивачем розрахунком.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що у разі порушення стороною Договору строків виконання грошового зобов`язання, передбаченого цим Договором, винна сторона зобов`язана сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму грошового зобов`язання, за кожний день прострочення.

Разом із тим, при дослідженні здійсненого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми пені судом було встановлено, що такий розрахунок також не у повній мірі відповідає положенням законодавства та умовам укладеного між сторонами Договору з аналогічних підстав. Крім того, заявлена позивачем до стягнення сума пені була неправомірно обрахована із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, а не облікової ставки, як прямо передбачено Договором. Докази, які свідчать про внесення сторонами змін до пункту 10.1 Договору чи викладення його умов згідно з протоколом розбіжностей в іншій редакції або виключення, матеріали справи не містять.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок позивача щодо нарахування пені та встановлено, що позивачем допущено помилки при визначенні початкових дат періодів прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості товару, поставленого за відповідними накладними, оскільки не враховано вихідних та святкових днів; крім того, заявлена позивачем до стягнення сума пені була неправомірно обрахована із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, а не облікової ставки, як передбачено Договором.

Так, за здійсненим судом апеляційної інстанції розрахунком, обґрунтованою сумою пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за дійсні періоди прострочення (беручи до уваги, зокрема, вихідні та святкові дні) та та із застосуванням облікової ставки НБУ, за обрахунком суду є 30 872,79 грн., з яких: 5 156,34 грн. - пеня, нарахована у період з 26.01.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 24.11.2020 № 5270 в розмірі 175 729,53 грн. (з урахуванням проведеного відповідачем часткового розрахунку); 719,98 грн. - пеня, нарахована у період з 02.02.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 01.12.2020 № 5387 в розмірі 25 538,48 грн.; 3 409,78 грн. - пеня, нарахована у період з 16.02.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 15.12.2020 № 5596 в розмірі 131 700,40 грн.; 4 035,27 грн. - пеня, нарахована у період з 02.03.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 29.12.2020 № 5856 в розмірі 171 065,52 грн.; 4 561,13 грн. - пеня, нарахована у період з 16.03.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 12.01.2021 № 119 в розмірі 215 788,71 грн.; 8 319,21 грн. - пеня, нарахована у період з 13.04.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 09.02.2021 № 589 в розмірі 515 099,58 грн.; 1 362,03 грн. - пеня, нарахована у період з 27.04.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 23.02.2021 № 772 в розмірі 101 977,75 грн.; 3 309,05 грн. - пеня, нарахована у період з 12.05.2021 по 30.06.2021 на суму основного боргу за видатковою накладною від 09.03.2021 № 1052 в розмірі 322 080,14 грн.

За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає 30 872,79 грн. пені, тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" 32 805,82 грн. пені слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2022 у справі №910/10771/21 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Еко".

Матеріали справи №910/10771/21 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 25.07.2022.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Т.П. Козир

Г.А. Кравчук