ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/2163/21

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Принцевської Н.М.,

Разюк Г.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004

на рішення Господарського суду Одеської області

від 04 жовтня 2021 року (повний текст складено 11.10.2021)

по справі № 916/2163/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія

до відповідача: Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004

про: стягнення 96 754,38 грн.,-

суддя суду першої інстанції: Невінгловська Ю.М.

дата та місце винесення рішення: 04.10.2021, м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року до Господарського суду Одеської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія до Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 з позовною заявою про стягнення 96 754,38 грн., а саме: основний борг у розмірі 83 100,60 грн., індекс інфляції за весь час прострочення в розмірі 9 507,86 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 4 145,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» поставила ФГ «ДНІСТРОВСЬКЕ 2004» товар на суму 147 375,60 грн. відповідно до накладної №12/19 від 27.04.2019 року, однак відповідачем не сплачено заборгованість за вказаною накладною у повному розмірі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.10.2021 у справі №916/2163/21 (суддя Невінгловська Ю.М.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія до Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 задоволено у повному обсязі.

У вказаному рішенні Господарський суд Одеської області дійшов висновку, що доводи позивача є доведеними, а тому суд дійшов висновку, що відповідачем не сплачено позивачу кошти за отриманий товар у встановлений законом строк та з огляду на те, що відповідачем не доведено протилежного, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 залишку основного боргу у розмірі 83 100,60 грн. Крім того, Господарський суд Одеської області перевірив наданий позивач розрахунок інфляційних втрат та 3% річних і встановив, що відповідний розрахунок здійснено правильно.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач, звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2021 у справі №916/2163/21 скасувати та постановити нове, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія у задоволенні позовних вимог.

У своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що не згодний з ухваленим рішення, вважає його необґрунтованим, прийнятим на підставі неповного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів, та таким що прийняте з грубим порушенням норм матеріального права при недотримані норм процесуального права.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що позивачем в позовній заяві не було доведено та не надано жодних допустимих доказів виникнення заборгованості відповідача перед позивачем.

На думку апелянта заключна виписка за період з 23.04.2019 надана позивачем не є допустимим доказом того, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини. Окрім цього, накладна №12/19 також не могла бути прийнята судом першої інстанції до уваги, оскільки вказана накладна була складена на виконання умов договору поставки №12/12/04 від 04.04.2019. Посилання позивача, щодо того, що такий договір не укладався судом жодним чином не перевірялись та спростовуються претензією доданою до позовної заяви, відповідно до якої позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено відповідний договір поставки та відповідно до умов вказаного договору позивач має право стягнути штраф та пеню.

Також апелянт відзначає, що оскаржуване рішення суду ним не отримувалось, про існування справи №916/2163/21 взагалі не знав. За твердженням апелянта про існування справи №916/2163/21 та оскаржуваного рішення стало відомо в результаті відкриття виконавчого провадження та отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія на рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2021 у справі №916/2163/21.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.06.2022 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія на рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2021 у справі №916/2163/21 здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

20.06.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, вважає, що Господарський суд Одеської області ухвалив обґрунтоване рішення, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просить апеляційну скаргу Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2021 у справі №916/2163/21 залишити без змін.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи наведене, а також принцип незмінності складу суду, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з метою дотримання розумного строку судова колегія вважає за необхідне розглянути справу поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку.

27 квітня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія було передано Фермерським господарством ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 засоби захисту рослин, а саме 100 л. «Авіатор», що підтверджується підписаною сторонами накладною №12/19 від 27.04.2019, відповідно до якої загальна сума складає 147 375,60 грн.

Так відповідачем в подальшому було здійснено частково оплату отриманого товару, зокрема 24.03.2019 р. ФГ «Дністровське-2004» було перераховано на рахунок ТОВ «Аграрно-хімічна компанія» кошти в розмірі 29 475, 00 грн., а саме: 25.10.19 - 14 800,00 грн., 13.11.2019 - 10 000,00 грн. та 15.11.2019 - 10 000,00 грн., що складає разом в сумі 64 275,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок по банківському рахунку позивача.

Крім того, зі змісту накладної вбачається посилання на Договір поставки №12/12/04 від 04.04.2019 року, а також копії банківських виписок за 23.04.2019 року, а також в копіях банківських виписок за 23.04.2019 рік в призначені платежу відповідачем вказано «за засоби захисту рослин згідно рахунку №12/33 від 23.04.2019 року та за 25.10.2019 року відповідач вказує у призначенні платежу на Договір № 12/6. Однак, позивачем не було зазначено про наявність вказаних документів та не долучено до матеріалів справи.

В письмових поясненнях від 27.09.2021 за вх.2544/21 по справі позивач зазначив, що Договір поставки №12/12/04 від 04.04.2019 між позивачем та відповідачем не укладався. Будь-яких інших укладених між сторонами договорів, також не існує.

У зв`язку з не сплатою заборгованості, Товариством з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія було направлено претензію щодо погашення заборгованості за вх.№53 від 22.06.2021 року, якою було повідомлено відповідача про наявну станом на 22.06.2021 року заборгованість у розмірі 83 100,60 грн. та встановлено строк до 30.06.2021 року для повної сплати вказаної заборгованості.

Відправлення вказаної претензії підтверджується копією поштового рекомендованого повідомлення про вручення його відповідачу 26.06.2021 року за штрих-кодовим ідентифікатором №332 та фіскальним чеком Укрпошти про оплату послуг поштового зв`язку.

З вищезгаданого поштового відправлення вбачається, що претензію від 22.06.2021 року було отримано представником 26.06.2021 року, що підтверджується копією рекомендованого відправлення про вручення поштового відправлення. (т.1. а.с. 14)

Між тим, як зазначає позивач станом на 26.07.2021 року, відповідач не погасив заборгованість за накладною № 12/19, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з ФГ «Дністровське-2004» основного боргу у розмірі 83 100,60 грн., інфляційних втрат у розмірі 9 507,86 грн. та 3% річних у розмірі 4 145,92 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 270, 00 грн.

Окрім цього, скаржником до апеляційного суду надано договір поставки №12/06 від 09.04.2019 року, який колегією суддів не приймаються в якості належних та допустимих доказів по справі з огляду на вимоги ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тобто, з огляду на те, що наданий договір поставки №12/06 від 09.04.2019 року апелянтом не було подано суду першої інстанції під час розгляду справи по суті та за вимогами апеляційної скарги, клопотання апелянта про долучення таких доказів до матеріалів справи у зв`язку із неможливістю подати їх до суду першої інстанції не заявлене, обов`язок у колегії суддів щодо встановлення обставин, пов`язаних із наданням оцінки поданими скаржником договору поставки №12/06 відсутній.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку порушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохороного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

З огляду на матеріали справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія було передано, а Фермерським господарством

ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 отримано 100 л. «Авіатор», даний факт підтверджується накладною №12/19 від 27.04.2019 (а.с. 5), відповідна накладна містить підписи та відтиски печаток сторін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ч.3 ст. 180 Господарського кодексу України передбачає, що при укладені господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору купівлі-продажу вважаються умови про предмет і ціну. Доки сторони не дійдуть згоди щодо цих двох умов, договір не може вважатись укладеним, незважаючи на погодження всіх можливих інших умов.

Предмет договору це майно (товар), яке продавець зобов`язується передати покупцеві. Тобто предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Враховуючи вищезгадані норми чинного законодавства та встановлені обставини по справі колегія суддів дійшла висновку, що оскільки накладна №12/19 від 27.04.2019 містить предмет, а саме «Авіатор», ціну яка складає 147 375,6 грн, тому між сторонами на думку колегії суддів скалились правовідносини щодо поставки товару, що укладені у спрощений спосіб.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1ст.655 ЦК України).

Обов`язок оплати отриманого товару закріплено і в статтях 691, 692 ЦК України, які передбачають, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як свідчать матеріали справи та встановив суд першої інстанції, позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення коштів за поставлений товар посиланням на видаткову накладну від 27.04.2019 року №12/19, у вищезгаданої накладної містить найменування товару, який передається, крім того також вказано ціна товару. Дана накладна містить підписи та відтиски печаток обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 у справі №910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції.

Так, відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 встановлені вимоги щодо оформлення первинних документів, згідно яких первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5 Положення).

Враховуючи вищезгадані норми чинного законодавства та встановлені обставини справи колегія суддів дійшла висновку, що підписання покупцем видаткової накладної, яка на думку суду апеляційної інстанції є первинним обліковим документом у розумінні Закону «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність України», і яка фіксує факт здійснення господарської операції є самостійною підставою для виникнення обов`язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Відповідно до частин 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Тобто доведення факту своєчасності здійснення оплати за отриманий товар закон покладає на замовника цих послуг.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За таких обставин, враховуючи надану позивачем на підтвердження своїх вимог накладну №12/19 від 27.04.2019 року та відсутності належних та допустимих доказів не виконання позивачем своїх обов`язків або повної сплати за отриманий товар, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 83 100,60 грн. Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду, що оскільки в накладній №12/19 не визначено умови здійснення опалити, тому враховуючи вищезгадані норми чинного законодавства покупцем повинна була здійсненна оплата одразу після отримання товару.

Щодо посилання відповідача на те, що йому було не відомо про існування справи №16/2163/21.

Колегія суддів ставиться критично до таких тверджень відповідача з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Господарським судом Одеської області відповідачу відповідачу було направлено ухвали від 02.08.2021 про відкриття провадження у справі, від 20.08.2021, від 22.09.2021 та рішення Господарського суду від 04.10.2021 на адресу Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004, а саме: 67642, Одеська область, Біляївський район, село Яськи, вул. Фрунзе, буд. 135.

Однак, вказані поштове відправлення не було вручені відповідачу та повернулось до суду Укрпоштою з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується довідками пошти та рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення, що містяться у матеріалах справи.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, офіційним зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи є: 67642, Одеська область, Біляївський район, село Яськи, вул. Фрунзе, буд. 135.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесеної відповідних змін.

Вказана адреса також зазначена Фермерським господарством ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 у своїй апеляційній скарзі.

Згідно з п.5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до п. 116 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

Згідно з ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, і повернуто підприємством зв`язку із посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17).

З урахуванням вищенаведеного, судова колегія зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також, апеляційний суд зазначає, що Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 не внесено змін щодо своїх відомостей про реєстрацію (місцезнаходження).

Таким чином, господарським судом вчинено всі можливі заходи для повідомлення Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 про відкриття провадження у справі №916/2163/21 та прийняття рішення у даній справі. Отже, неотримання судової повістки (листа з ухвалою та рішенням суду) відповідачем є наслідками діяння (бездіяльності) останнього щодо її належного отримання.

Щодо тверджень відповідача, що надана накладна №12/19 не могла бути прийнята судом першої інстанції до уваги, оскільки вказана накладна була складена на виконання умов договору поставки №12/12/04 від 04.04.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч.2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З огляду на матеріали справи вбачається, що накладна №12/19 від 27.04.2019 містить необхідні реквізити, крім того вказана накладна містить відтиск печатки Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004, що в свою чергу може бути підтвердженням отримання товару.

Верховним Судом у постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 160/3055/19 звертає увагу на те, що відповідно до сталої судової практики (постанови Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 805/686/17-а, від 12 липня 2019 року у справі № 808/109/18, від 9 липня 2019 року у справі № 810/1762/16 тощо) сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю.

У постанові від 24 травня 2019 у справі № 826/7423/16 та у постанові від 04 червня 2020 у справі № 340/422/19 Верховний Суд зазначив, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що посилання на договір на виконання якого складається накладна не є обов`язковим реквізитом відповідно до норм чинного законодавства України, крім того з вищезгаданої накладної можливо встановити повністю зміст та обсяг господарської операції. Тобто, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для прийняття накладної 12/19, як належного та допустимого доказу.

Твердження же апелянта відносно того, що заключна виписка за період з 23.04.2019 надана позивачем не є допустимим доказом того, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини не приймаються до уваги, оскільки відповідачем жодним чином не обґрунтовано в чому полягає недопустимість вищезгаданої виписки як доказу.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку із оплати за отриманий товар, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 4 145,92 грн та інфляційні втрати у розмірі 9 507,86 грн.

З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст.625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних в розмірі 4 145,92 грн. та інфляційні втрати у розмірі 9 507,86 грн., судом апеляційної інстанції встановлено, що заявлений Товариством з обмеженою відповідальністю Аграрно-хімічна компанія до стягнення Фермерським господарством ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 розрахунок інфляційних втрат та 3% річних відповідає вимогам чинного законодавства та складений арифметично вірно, тому позовна вимога про стягнення з Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, в даному випадку відповідачем не доведено належними та допустимими доказами невиконання позивачем зобов`язань щодо передачі товару відповідачу, а відтак відсутності свого обов`язку щодо здійснення оплати за цим Договором.

Судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено всі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та відхиляються судовою колегією.

За таких обставин, апеляційна скарга Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2021 у справі №916/2163/21 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства ДНІСТРОВСЬКЕ 2004 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2021 у справі №916/2163/21 - без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Разюк Г.П.