УХВАЛА

14 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 916/1460/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Аграрний фонд» - Гоцко Р.В., адвокат (дов. від 22.12.2021),

відповідача - приватного підприємства «Брайловський» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу акціонерного товариства «Аграрний фонд»

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 (головуючий суддя: Колоколов С.І., судді: Разюк Г.П., Савицький Я.Ф.)

у справі № 916/1460/21

за позовом акціонерного товариства «Аграрний фонд» (далі - АТ «Аграрний фонд»)

до приватного підприємства «Брайловський» (далі - ПП «Брайловський»)

про стягнення 1 753 920,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Аграрний фонд» звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до ПП «Брайловський» про стягнення 1 753 920,00 грн. збитків, нарахованих на підставі пункту 8.1 договору від 06.03.2020 поставки зерна врожаю 2020 року № 19-ВП-06.03.2020, у зв`язку з невиконанням ПП «Брайловський», як постачальником умов договору щодо поставки (передачі) товару на користь АТ «Аграрний фонд», як покупця.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.09.2021 у справі № 916/1460/21 позов задоволено повністю, з посиланням на його обґрунтованість.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 зі справи рішення суду першої інстанції скасоване, ухвалено нове рішення про відмову в позові. Стягнуто з позивача на користь відповідача 21 001,20 грн. витрат зі сплати судового збору за апеляційний перегляд.

Постанову суду апеляційної інстанції обґрунтовано з посиланням, зокрема, на те, що погодження сторонами в договорі порядку відшкодування збитків та їх розміру у разі прострочення постачальником виконання зобов`язання жодним чином не нівелює обов`язку кредитора довести повний склад цивільного правопорушення, як підстави для застосування такої форми майнової відповідності, як відшкодування збитків. Позивачем не доведено заподіяння йому як реальних збитків, так і наявності упущеної вигоди, що свідчить про відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, 06.05.2022 (згідно з поштовим штемпелем на конверті) АТ «Аграрний фонд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило оскаржуване судове рішення зі справи скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник в обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права, зокрема, частини першої статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах зі спорів щодо стягнення заздалегідь визначеного і погодженого сторонами договору розміру збитків, що підлягають відшкодуванню, у вигляді відсотків від обсягу невиконання зобов`язання та строків порушення зобов`язання сторонами (пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; далі - ГПК України). За доводами скаржника, умова договору, яка визначає розмір збитків у разі прострочення постачальником виконання зобов`язання, фактично нівелює необхідність доведення всіх складових збитків, оскільки воля сторін договору є важливішою, так як постачальник погодився як на розмір збитків, так і на порядок їх відшкодування.

Ухвалою Верховного Суду від 23.05.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 07.07.2022.

У судовому засіданні 07.07.2022 оголошувалася перерва до 14.07.2022.

ПП «Брайловський» у відзиві на касаційну скаргу просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, з посиланням на її законність та обґрунтованість.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 зі справи № 904/8389/17, від 06.12.2021 зі справи № 904/6340/19, від 14.12.2021 зі справи № 910/3359/20.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуючи статус Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Близька за змістом права позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 зі справи № 904/3173/19, від 10.12.2020 зі справи № 902/1414/13, від 26.08.2021 зі справи № 910/15357/19.

Верховним Судом під час розгляду касаційної скарги зі справи встановлено, що згідно з постановою Верховного Суду від 30.06.2022 зі справи № 916/1466/21 за позовом акціонерного товариства «Аграрний фонд» до приватного підприємства «Брайловський» про стягнення збитків, яка (постанова) ухвалена у подібних правовідносинах як за змістовним, так і за суб`єктним і об`єктним критеріями, Суд, залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій про відмову в позові про стягнення збитків (коли порядок визначення розміру збитків передбачений договором), дійшов таких висновків.

Предметом позову є матеріально-правові вимоги акціонерного товариства «Аграрний фонд» про стягнення збитків. Позов обґрунтований неналежним виконанням приватним підприємством «Брайловський» умов договору поставки з посиланням на положення пункту договору поставки, яким сторони погодили обов`язок відповідача відшкодувати покупцю понесені ним збитки внаслідок порушення зобов`язання з поставки товару у розмірі 150% від вартості товару.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, відшкодування збитків є одним із заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 ЦК України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Правовідносини щодо відшкодування збитків урегульовані положеннями глави 25 «Відшкодування збитків у сфері господарювання» Господарського кодексу України (далі - ГК України) та глави 82 «Відшкодування шкоди» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Частиною третьою статті 147 ГК України передбачено, що збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до положень частини першої статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 908/2261/17 (за позовом про відшкодування збитків).

Суди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди/стягнення збитків, повинні виходити із того, що для застосування такої санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового, додаткового. Для застосування заходів цивільно-правової відповідальності необхідний склад цивільного правопорушення.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміють майнову шкоду, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Частиною другою статті 623 ЦК України визначено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, завданими потерпілій особі. Позивачу в цій категорії справ слід довести в порядку, передбаченому положеннями частини третьої статті 13, статей 74, 76-77 ГПК України, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/1742/20, від 17.02.2021 у справі № 916/450/20, від 03.11.2020 у справі № 916/3563/19, від 20.10.2020 у справі № 910/17533/19, від 26.02.2020 у справі № 914/263/19.

За змістом позовної заяви, підставою для звернення до суду з позовом про стягнення збитків стало невиконання відповідачем умов договору та передбачена договором відповідальність за порушення зобов`язання щодо поставки товару у вигляді збитків у розмірі 150% від вартості товару, який мав бути поставлений.

Проте з урахуванням висновків, наведених у постанові зі справи № 916/1466/21, позивач повинен довести не лише протиправність поведінки відповідача, а й наявність збитків, обґрунтованість їх розміру, причинний зв`язок між ними та поведінкою відповідача, надати докази, які б підтверджували реальну, а не абстрактну можливість отримання відповідної суми доходів.

Верховний Суд погодився з позицією судів попередніх інстанцій у справі № 916/1466/21, згідно з якою погодження сторонами в договорі порядку визначення розміру збитків жодним чином не нівелює обов`язку кредитора довести повний склад цивільного правопорушення, як підстави для застосування такої форми майнової відповідності, як відшкодування збитків, водночас зазначивши про те, що суди не застосовували положення частини першої статті 627 ЦК України до спірних правовідносин (у зв`язку з чим підстави для надання висновку щодо застосування зазначеної норми права, а саме частини першої статті 627 ЦК України до спірних правовідносин відсутні).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди у справі № 916/1466/21 зазначили про те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач у справі зазнав як реальних збитків, так і упущеної вигоди, що свідчить про відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Касаційний господарський суд у розгляді касаційної скарги зі справи № 916/1460/21 не вбачає підстав для відступу від правової позиції щодо застосування норм права, викладеної у постанові Верховного Суду зі справи № 916/1466/21 у подібних правовідносинах.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження у справі № 916/1460/21.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення місцевого господарського суду у справі № 916/1460/21 відповідно до правозастосування, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи № 916/1466/21, що з урахуванням положень пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України свідчить про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Аграрний фонд».

Суд зазначає про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах «Ейрі проти Ірландії», п.24, Series A № 32, та «Гарсія Манібардо проти Іспанії», заява № 38695/97, п. 43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, № 212-A, с.15, п. 31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

У зв`язку з тим, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо правозастосування у подібних правовідносинах і Верховний Суд під час розгляду касаційної скарги зі справи № 916/1460/21 не вбачає підстав відступати від такого висновку, суд касаційної інстанції згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Аграрний фонд» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 у справі № 916/1460/21.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Аграрний фонд» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 у справі № 916/1460/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова