ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2022 р. Справа№ 910/1179/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Овчинніковій Я.Д.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 13.07.2022.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фірми "Т.М.М."-Товариство з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.06.2021

у справі №910/1179/21 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ КОРП"

до Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУВЕРС"

про стягнення 1 689 673,40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БЕСТ КОРП" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - відповідач, скаржник), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛУВЕРС" (далі - третя особа) про стягнення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів у сумі 1689673,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "БЕСТ КОРП" стало переможцем електронних торгів, що відбулися 30.11.2018 по лоту № 312700, з продажу групи приміщень № 151, загальною площею 688,90 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 49-А, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 00, у межах виконавчого провадження № 55614244 щодо звернення стягнення на майно, яке належало Фірмі "Т.М.М." - ТОВ, на підставі виконавчого напису № 7860 від 20.12.2017, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" за Кредитним договором

№ 252-СВ від 04.03.2004 (по Іпотечному договору від 19.01.2006).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 р. у справі №910/1179/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ КОРП" безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів у сумі 1515530,96 грн. та судовий збір у сумі 22732,96 грн. Видано наказ після набрання рішенням законної сили. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 р. у справі №910/1179/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції допустився помилки та не врахував, що умовою застосування приписів ст. 1212 ЦК України є відсутність між сторонами правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи, адже наявність договору оренди №1412 від 26.02.2018 між відповідачем та третьої особою є тією правовою підставою, яка виключає можливість застосування до спірних правовідносин правил ст. 1212 ЦК України.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2021 апеляційну скаргу "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю передано на розгляд колегії суддів у складі: ОСОБА_1 (головуючий суддя), Євсіков О.О., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 - залишено без руху.

Фірмі "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю було надано строк " було надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом надання до Північного апеляційного господарського суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення та сплати судового збору в сумі 3 852,05 грн.

31.08.2021 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшла заява про усунення недоліків, в якій Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 та просить долучити до матеріалів докази доплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2021 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 р. у справі №910/1179/21 та поновити Фірмі "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21. Призначено справу до розгляду за апеляційною скаргою Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 в судовому засіданні на 20.09.2021.

15.09.2021 через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Розпорядження № 09.1-08/4514/21 Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 у зв`язку з перебуванням суддів Євсікова О.О. та Сітайло Л.Г. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1179/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 апеляційну скаргу у справі №910/1179/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Зубець Л.П., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 справу № 910/1179/21 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду розгляд справи № 910/1179/21 призначено на 13.10.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 розгляд справи № 910/1179/21 призначено на 15.11.2021.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 оголошено перерву у судовому засіданні до 25.11.2021.

Розпорядженням № 09.1-08/6122/21 Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1179/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 апеляційну скаргу у справі №910/1179/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Зубець Л.П., Барсук М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 справу №910/1179/21 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду розгляд справи № 910/1179/21 призначено на 15.12.2021.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2021 у зв`язку рішенням Вищої ради правосуддя від 21.12.2021 про звільнення ОСОБА_1 , з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/1179/21.

Згідно протоколу автоматичного визначення колегії суддів від 29.12.2021 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Чорногуза М.Г., Остапенко О.М.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2022 у зв`язку перебуванням судді Остапенко О.М. у відпустці, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/1179/21.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2022 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Чорногуза М.Г., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі. Призначено справу до розгляду на 01.03.2022.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2022 у зв`язку перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/1179/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2022 для розгляду справи №910/1179/21 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 прийнято до провадження у визначеному складі суддів. Призначено справу до розгляду на 08.06.2022.

У зв`язку із перебуванням судді Яковлєва М.Л. 08.06.2020 у щорічній відпустці, розгляд апеляційної скарги Фірми "Т.М.М."-Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі № 910/1179/21 не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 призначено справу до розгляду на 22.06.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 оголошено перерву у розгляді апеляційних скарг Фірми "Т.М.М."-Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 на 13.07.2022.

В судове засідання 13.07.2022 з`явився представник позивача, який надав свої пояснення по суті апеляційної скарги.

Відповідач та третя особа в судове засідання 13.07.2022 не з`явилися. Про поважність неявки суд апеляційної інстанції не повідомили.

Законом України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", пункт 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"№ 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

У зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи підлягає здійсненню у розумний строк з огляду на ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11, пункту 4 розділу Х Прикінцевих положень ГПК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач та третя особа про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників відповідача та третьої особи.

В судовому засіданні 13.07.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 30.11.2018 відбулись електронні торги по реалізації майна, яке належало Фірмі "Т.М.М." - ТОВ, на торги було виставлено лот за № 312700, найменування лота: Іпотека. Група приміщень № 151, загальною площею 688,90 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 49-А, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 00, переможцем визначено: ТОВ "БЕСТ КОРП", яке визнано покупцем майна, що підлягало реалізації.

05.03.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. (індексний номер 45813112), на підставі Акта № 55614244/14 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтва від 18.02.2019, за реєстраційним номером 210, посвідчено, що ТОВ "БЕСТ КОРП" код за Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 42591230 належить на праві власності майно, що складається з групи приміщень 151 загальною площею 688,90 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 49А, яке придбане за 32000000,00 грн., що раніше належало Фірмі "Т.М.М." - ТОВ.

На підставі свідоцтва від 18.02.2019 реєстраційний номер 210, внесено запис № 30561219 про державну реєстрацію права приватної власності ТОВ "БЕСТ КОРП" в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 49А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 00), що підтверджується витягом з реєстру індексний номер №158479501 від 05.03.2019.

Однак, Наказом Міністерства юстиції України № 1245/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», скасовано рішення № 45813112 від 05.03.2019 прийняте приватним нотаріусом Михайленком С.А. та скасовано запис про право власності № 30561219 від 05.03.2019 щодо реєстрації права власності за ТОВ "БЕСТ КОРП" на нерухоме майно.

Наказ Міністерства юстиції України № 1245/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» позивач оскаржив у судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2020 у справі № 910/12952/19, визнано незаконним з моменту його прийняття та скасовано Наказ Міністерства юстиції України № 1245/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чинність запису про право власності за № 30561219, здійсненого на підставі рішення № 45813112 від 05.03.2019 прийнятого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Михайленком С.А., з моменту його вчинення і внести відповідний запис до Державного реєстру речових правна нерухоме майно.

Нормами ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Положеннями ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

При цьому, датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав (ч. 13 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Колегія суддів також зазначає, що згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Отже, з урахуванням змісту наведених положень речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації.

Разом з цим, у матеріалах справи містяться докази, що 19.09.2019 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. вніс запис № 33300318 про право власності про державну реєстрацію права приватної власності ТОВ "БЕСТ КОРП" в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Володимирська, 49А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 00), що підтверджується витягом з реєстру індексний номер № 181675401 від 19.09.2019.

Однак, у матеріалах справи не міститься доказів, що спростовували би твердження ТОВ "БЕСТ КОРП" про факт внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про чинність запису права власності за № 30561219, здійсненого на підставі рішення № 45813112 від 05.03.2019 прийнятого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Михайленком С.А., за рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2020.

Разом з цим, як підтверджується матеріалами справи, Фірмою "Т.М.М." - ТОВ надано в оренду ТОВ "ЛУВЕРС" приміщення загальною площею 688,90 кв.м. за адресою: м. Київ, вулиця Володимирська, 49А. Договір оренди № 1412 від 26.02.2018.

ТОВ "БЕСТ КОРП" вважає, що зобов`язання ТОВ "ЛУВЕРС" за договором оренди по сплаті орендної плати перед Фірмою "Т.М.М." - ТОВ припинилися з 05.03.2019 і в цей же день виникли перед ТОВ "БЕСТ КОРП" на підставі ст. 770 ЦК України.

Частиною 1 ст. 770 ЦК України встановлено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

А тому ТОВ "БЕСТ КОРП" вважає, що починаючи з 05.03.2019 по 19.09.2019 ТОВ "ЛУВЕРС" повинен сплачувати плату за користування майном на користь нового орендодавця (наймодавця) - позивача.

ТОВ "БЕСТ КОРП" зазначає, що направляв на адресу ТОВ "ЛУВЕРС" листи-повідомлення про зміну власника приміщення з 05.03.2019. Після цього сторони вели переговори та листування. Однак, як свідчать матеріали справи, за період з квітня по вересень 2019 ТОВ "БЕСТ КОРП" не виставлялись та не направлялись ТОВ "ЛУВЕРС" рахунки на оплату послуг з оренди приміщення, а такі рахунки були останнім отримані лише в жовтні 2020, тобто в той час коли зобов`язання з оплати послуг було виконано перед Фірмою "Т.М.М." - ТОВ.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема правонаступництва. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Тобто, відповідно до норм ст. 517 ЦК України, боржник вправі вимагати від нової сторони-кредитора доказів переходу до неї прав по зобов`язанню. До надання таких даних боржник має право не виконувати зобов`язання, не ризикуючи при цьому його прострочити (ст. 612 ЦК України). Натомість, відповідна ситуація повинна розглядатися як прострочення кредитора, яке тягне наслідки за ст. 613 ЦК України.

Відповідно до ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він, зокрема, не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Тобто, за наявності повідомлення про заміну кредитора без надання належних доказів про правомірність такої заміни, боржник має право не виконувати свого обов`язку до надання боржникові відповідних доказів. А тому, оплата ТОВ "ЛУВЕРС" орендних платежів попередньому орендодавцю - Фірмі "Т.М.М." - ТОВ не базується на положеннях ч.2 ст.516 ЦК України та суперечить ч.2 ст.517 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з доданого листування, новим кредитором (ТОВ "БЕСТ КОРП") було надано ТОВ "ЛУВЕРС" докази переходу до цього нового кредитора прав у зобов`язанні з 05.03.2019.

Однак, ТОВ "ЛУВЕРС" стверджується, що з моменту видання Наказу Міністерства юстиції України № 1242/5 від 18.04.2019, яким скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 05.03.2019 за № 45813112, йому не було надано жодних доказів щодо зміни власника приміщення і єдиним доказом цього був актуальний запис від 19.09.2019 (індексний номер 48764020) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на групу приміщень № 151 загальною площею 668.90 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 49А, тому вважав що мав виконувати зобов`язання на користь того кредитора, який повідомляв про зміну кредитора у зобов`язанні та надавав докази прав нового кредитора у зобов`язанні.

Судом апеляційної інстанції відхиляється довід ТОВ "ЛУВЕРС" стосовно того, що позивачем порушено умови договору щодо надання (виставлення) рахунків на сплату орендної плати, оскільки саме на третю особу, як орендаря покладено обов`язок своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату, комунальні платежі. Тобто, не направлення рахунків не звільняло ТОВ "ЛУВЕРС", як орендаря від обов`язку виконувати умови договору оренди в частині сплати орендних платежів в обумовлені договором строки.

Статтею 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів констатує наявність в договорі положень щодо обов`язковості внесення орендної плати щомісячно, не пізніше 25 числа місяця, який оплачується (п. 2.3.5., п. 5.3 договору оренди). Разом з тим, в вищезазначених умовах договору оренди відсутня вказівка щодо покладання на орендодавця обов`язку з оформлення документації на здійснення платежів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що обов`язок проведення розрахунку розмірів орендної плати за орендоване приміщення умовами договору покладено саме на орендаря, який мав самостійно і своєчасно його здійснювати, проводити оплату в повному обсязі і крім цього, не пізніше 25 числа місяця.

Проте, до 19.09.2019 Фірма "Т.М.М." - ТОВ продовжувало здавати в оренду приміщення і отримувати грошові кошти від здачі його в оренду, на підставі укладеного з ТОВ "ЛУВЕРС" договору оренди № 1412 від 26.02.2018.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач посилається на ч. 1 ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої - особа, яка безпідставно набула і зберегла у себе майно (грошові кошти) - зобов`язана його повернути власнику.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, власником коштів у розмірі 1818637,15 грн. в т.ч. ПДВ, було не ТОВ "БЕСТ КОРП", а ТОВ "ЛУВЕРС" який сплачував ці кошти в якості орендної плати Фірмі "Т.М.М." - ТОВ, а оскільки ТОВ "БЕСТ КОРП" не був власником цих коштів, він немає права вимагати їх повернення, як власник на підставі ст. 1212 ЦК України.

Позивачем не наведено іншого нормативного (окрім ст. 1212 ЦК України) та/або договірного обґрунтування існування у Фірми "Т.М.М." - ТОВ обов`язку повернути (або перерахувати) йому отриману орендну плату.

А тому, колегія суддів, не погоджується з висновком суду першої інстанції, про присудження до стягнення з Фірми "Т.М.М." - ТОВ на користь ТОВ "БЕСТ КОРП" безпідставно набуте майно у вигляді орендних платежів - 1515530,96 грн., які є предметом спору у даній справі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що Фірма "Т.М.М." - ТОВ є неналежним відповідачем у даній справі, так як правовідносини між ТОВ "БЕСТ КОРП" та ТОВ "ЛУВЕРС" регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Договір оренди № 1412 від 26.02.2018 на час спірних правовідносин був чинним. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Суд першої інстанції, під час ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, вищенаведеного не врахував та дійшов до передчасного висновку про доведеність позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі, в частині того, що у всупереч ч. 4 ст. 319 ЦК України ТОВ "БЕСТ КОРП", набувши право власності на нежитлове приміщення, у період з квітня до вересня 2019 не вжило усіх належних заходів щодо фактичного вступу у право власності цим майном, зокрема, щодо його утримання і розпорядження, не вчиняло жодних дій, спрямованих на оформлення переходу від Фірми "Т.М.М." - ТОВ до ТОВ "БЕСТ КОРП" правомочностей орендодавця за договором оренди та, відповідно, права на отримання орендних платежів, тоді як Фірма "Т.М.М." - ТОВ протягом цього часу продовжувало реалізовувати правомочності орендодавця за договором зі своїм контрагентом, несло тягар витрат з утримання спірного майна та виконання інших обов`язків орендодавця вказаного майна, адже в матеріалах справи відсутнє відповідне листування, договори, пов`язані з обслуговуванням нерухомого майна та його експлуатацією, що укладені позивачем саме у спірний період.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції не надавав оцінку доводам відповідача та третьої особи у справі, якими вони обґрунтовували відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення вартості експлуатаційних витрат, яка була однією із складових орендної плати, згідно пункту 5.4. договору оренди № 1412 від 26.02.2018 яким передбачено, що орендна плата включала в себе вартість експлуатаційних витрат, пов`язаних з прибиранням приміщень загального користування та прибудинкової території, вивозом сміття з місць його накопичення (контейнерів), розчисткою снігу, охороною будинку, обслуговуванням систем забезпечення, електромережі, систем водопостачання та каналізації, загального користування, забезпечення належного технічного стану системи кондиціювання, вентиляції та опалення, систем контролю доступу до офісного центру.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

З аналізу законодавчих норм, що регулюють правовідносини із зобов`язань щодо набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, слідує, що такі зобов`язання мають місце за наявності таких умов: по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння; по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; по-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи як-то через помилку, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

У межах спірних правовідносин у даній справі, відповідач мав правові підстави для володіння, користування і розпорядження цим майном до певного часу, що не заперечується позивачем і, при цьому він не набував майно позивача, а лише продовжував реалізовувати правомочності орендодавця за договором зі своїм контрагентом до того часу, поки такі правомочності не прийняв на себе позивач, а тому стягнення з відповідача спірних коштів не видається правомірним та справедливим по відношенню до відповідача.

У частині 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

В силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (ст.ст. 7, 13, 14 ГПК України), обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Відповідно до частин третьої-четвертої ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Одночасно, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М."-Товариство з обмеженою відповідальністю - задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17.06.2021 у справі №910/1179/21 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕСТ КОРП" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, ідентифікаційний код 42591230) на користь Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, вул. Провіантська, буд. 3, ідентифікаційний код 14073675) 34 099 (тридцять чотири тисячі дев`яносто дев`ять грн.) 45 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/1179/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.07.2022.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала