УХВАЛА

19 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 906/399/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Губенко Н.М., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В.,

представників відповідача - Грицик А.В. - адвокат; Макаренко І.Я. - адвокат;

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фозі-Агро»

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Тимошенко О.М., судді - Юрчук М.І. , Крейбух О.Г.)

від 13.01.2022

у справі за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фозі-Агро»

до Селянського (фермерського) господарства «Оксана»

про стягнення 191 250, 00 грн

та за зустрічним позовом Селянського (фермерського) господарства «Оксана»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фозі-Агро»

про визнання недійсним договору поставки сільськогосподарської продукції

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. 07 квітня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фозі-Агро» (надалі - Товариство) звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Оксана» (надалі - ФГ) про стягнення 191 250,00 грн штрафу.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням умов договору поставки сільськогосподарської продукції № 31.10/21 від 16.03.2021 щодо поставки товару у строк 24.03.2021 вартістю 191 250,00 грн, що відповідно до пункту 4.1.2 договору є підставою для сплати штрафу у розмірі 10 %.

1.3. ФГ проти позову заперечувало та звернулось із зустрічним позовом про визнання недійсним цього Договору поставки, посилаючись на те, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору (строку поставки, місце поставки; приймання товару за кількістю та якістю); його умови суперечать одна одній, що унеможливлює їх фактичне виконання; відповідно до частини першої статті 228 ЦК України є таким, що порушує публічний порядок, оскільки він спрямований на незаконне заволодіння майна юридичної особи (кукурудзу, грошових коштів).

1.4. ФГ зазначило, що відмовилось від виконання зобов`язання відповідно до частини шостої статті 193 ГК України, оскільки Товариство не виконало своїх обов`язків за договором, і сторони не досягли згоди щодо перегляду умов поставки кукурудзи.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 26.08.2021 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

2.2. Суд першої інстанції відмовив у стягненні з ФГ штрафу за прострочення передачі товару, оскільки Товариство не довело, що ФГ не виконало обов`язку поставити продукцію на склад чи зерновий склад покупця.

2.3. Суд першої інстанції відмовив у визнанні недійсним договору, оскільки встановив, що кожна сторона вчиняла дії для виконання зобов`язання стосовно передачі та прийняття кукурудзи у власність, тому неможна стверджувати про завчасну обізнаність сторін, що договір не буде виконаний.

2.4. Щодо аргументів ФГ, що такий договір порушує публічний порядок, то суд першої інстанції зазначив, що відповідно до частини другої статті 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, тобто недійсним унаслідок безпосередньої вказівки закону і незалежно від наявності позову з боку його учасників чи інших осіб, а в даному випадку відсутні докази ухвалення вироку за вчинений злочин, передбачений статтею 190 КК України.

2.5. 13.01.2022 Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою апеляційну скаргу ФГ задовольнив, змінив рішення у мотивувальній частині розгляду первісних вимог шляхом викладення в редакції цієї постанови. У частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасував та прийняв нове рішення, яким зустрічний позов задовольнив та визнав договір недійсним.

2.6. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцевий господарський суд по суті прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, проте частина викладених судом в рішенні висновків не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, і які суд першої інстанції визнав встановленими, не є доведеними.

2.7. Суд апеляційної інстанції виключив такі висновки суду першої інстанції:

- «сторони договору підписали видаткову накладну № 13 від 28.03.2021, що представники не заперечили під час розгляду справи»;

- «Товариство оформило товарно-транспортну документацію відповідно до п. 4.4.1 договору (незалежно від дати їх складення, оскільки засвідчені печаткою підприємства на звороті документів) як вантажовідправник на пункт розвантаження (м. Миколаїв, вул. Айвазовського, 23), чим засвідчило повне виконання ФГ пунктів 2.3 та 2.4 договору»;

- «за матеріалами позовної заяви, менеджер з закупівлі Товариства, з`явившись до ФГ 28.03.2021 року о 10:40 год виявив такі порушення: транспорт був навантажений, відбір зразків став неможливим, керівник ФГ відмовився від повторного зважування для точної фіксації отриманої продукції, з незрозумілих обставин керівник фермерського господарства відмовився видавати видаткову накладну за довіреністю. Вказані факти порушень оформлені актами про фіксацію. У актах зазначено, що транспортні засоби завантажено без представника покупця 28.03.2021 року о 12:30 год та 13:00 год»;

- «як на підставу блокування транспорту, ФГ посилалось на відсутність оплати за продукцію»;

- «Товариство погодилося на зміну строку передачі товару на 28.03.2021, про що свідчать дії представника покупця».

2.8. Суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що нездійсненими є такі умови договору і про це покупцю було відомо станом на момент укладення правочину:

- товар за якістю та кількістю підлягає прийманню покупцем на власному зерновому складі із відповідними правовими наслідками такого приймання (п. 1.4);

- датою поставки товару вважається дата поставки товару на зерновий склад покупця (п. 2.2.);

- умова щодо виникнення в покупця обов`язку з оплати товару протягом одного банківського дня з дати поставки товару на склад покупця, а відповідно виникнення права у постачальника вимагати від покупця такої оплати з моменту настання цього юридичного факту (п. 3.1.);

- умова щодо проведення покупцем повного розрахунку із постачальником після виконання останнім усіх умов договору (п. 3.3.).

2.9. Суд апеляційної інстанції, здійснивши комплексний правовий аналіз умов оспорюваного правочину, дійшов висновку про його невідповідність нормам, які регулюють правовідносини поставки (купівлі-продажу), порушення засад господарської діяльності, що свідчить про його незаконність і, як наслідок, можливість визнання недійсним такого правочину, керуючись нормами частини другої статті 13, частини першої та п`ятої статті 203, статті 215, частини першої статті 228 ЦК України.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, виклад позиції інших учасників справи. Підстава відкриття касаційного провадження

3.1. 20.02.2022 Товариство надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову скасувати і залишити рішення суду першої інстанції в силі.

3.2. Скаржник визначив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми частини першої та п`ятої статті 203, статті 215, частини першої статті 228 ЦК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 910/23149/16, від 21.09.2021 у справі № 910/2920/20 (910/14219/20), від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, що положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

3.3. Скаржник наполягає, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності наміру порушити публічний порядок при вказівці у договорі на необхідність поставки товару, який має відповідати вимогам ДСТУ та підтвердження такої відповідності зерновим складом, що відповідно впливає на дату виникнення обов`язку провести остаточний розрахунок, як не місять матеріали справи вироку суду у кримінальній справі щодо незаконного знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння майном ФГ, як не містять і жодного доказу листування сторін відносно внесення змін або розірвання до укладеного між сторонами спору договору поставки.

3.4. 28.06.2022 голова ФГ надіслав на адресу Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки: апеляційний суд, аналізуючи умови договору поставки, дійшов правильного висновку про нездійсненність його умов, як щодо прийняття товару за кількістю та якістю, так і щодо оплати товару і, що покупцю це було відомо станом на момент укладення правочину; правовідносини, які були предметом даного спору, відмінні від правовідносин, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник; доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів у справі, що не є компетенцією суду касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 300 ГПК України; Товариство - це структура, яка з самого початку була створена з метою заволодіння чужим майном в шахрайський спосіб, оскільки його засновником та директором цього товариства є особа, яка мала 5 судимостей за корисливі злочини (крадіжки, грабежі та розбої), а статутний капітал на момент створення Товариства становив 100 гривень.

3.5. 28.06.2022 представник ФГ також надіслав на адресу Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки:

- суд апеляційної інстанції під час розгляду справи встановив фактичні обставини, які доводять, що оскаржуваний правочин укладався скаржником з метою порушення публічного порядку в цілях незаконного заволодіння майном ФГ (кукурудзою та коштами), що й стало підставою для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 215, 228 ЦК України;

- скаржник, не заперечуючи в мотивувальній частині касаційної скарги законність та обґрунтованість висновків апеляційного суду щодо встановлених ним фактичних обставин в справі, які призвели до зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції за первісним позовом, в резолютивній частині скарги просить суд касаційної інстанції скасувати повністю постанову апеляційного господарського суду, залишивши в силі рішення суду першої інстанції;

- суди встановили, що розробником умов договору поставки та ініціатором його укладення є Товариство, тому останнє несе відповідальність за його зміст, який розкриває справжні приховані наміри на досягнення інших цілей, ніж ті, які визначені як предмет договору, відповідно до принципу contra proferentem (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав);

- скаржник просить скасувати неіснуючу постанову апеляційного господарського суду від 30.01.2022 року із невідомим номером справи, а отже вимоги є необґрунтованими апріорі;

- справжніми мотивами подання скаржником касаційної скарги є досягнення двох недобросовісних цілей: створення передумов для продовження шахрайських дій спрямованих на незаконне заволодіння майном ФГ, використовуючи помилкові висновки суду першої інстанції в цій справі, як преюдиційний факт, для наступних позовів; створення «позитивної» судової практики для її використання в інших численних судових справах з іншими контрагентами в аналогічних справах.

4. Позиція Верховного Суду

4.1. У статті 287 ГПК України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.

4.2. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 ГПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша).

4.3. Тобто суд касаційної інстанції розглядає справу в межах відкритого касаційного провадження в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і не має право здійснювати додаткову перевірку доказів.

4.4. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.5. Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

4.6. Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок стосується правовідносин, які є подібними.

4.7. Водночас, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то у такому разі суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу.

4.8. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

4.9. Так, у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:

- термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (п. 24);

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (п. 25);

- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова «подібний» не завжди означає тотожність (п. 28);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (п. 31).

4.10. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (п. 32 постанови ВП ВС від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

4.11. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (п. 39).

4.12. Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справі, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

4.13. У справі, що переглядається, предметом зустрічного позову спору є визнання недійсним договору поставки.

4.14. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, керуючись нормами частини другої статті 13, частини першої та п`ятої статті 203, статті 215, частини першої статті 228 ЦК України дійшов висновку про його невідповідність нормам, які регулюють правовідносини поставки (купівлі-продажу), порушення засад господарської діяльності, що свідчить про його незаконність і, як наслідок, можливість визнання недійсним такого правочину.

4.15. У справі № 910/23149/16 предметом спору було визнання недійсним договору безпроцентної позики від 17.06.2016 № 1706/3.

4.16. У вказаній справі Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, зокрема, з огляду на те, що зміст договору у редакції, чинній станом на час укладення відповідачами договору безпроцентної позики, взагалі не стосується погодження укладення договорів позики.

4.17. Також Суд вказав, що нова редакція консорціумного кредитного договору передбачає обов`язок позичальника письмово повідомляти банки-учасники про укладення будь-яких інших кредитних договорів чи договорів позики, договорів фінансової допомоги або інших договорів, що встановлюють зобов`язання для позичальника (не пізніше трьох робочих днів з дати укладення), та не проводити емісії цінних паперів без попереднього письмового узгодження з банками-учасниками вчинення таких дій.

4.18. Тобто, у справі № 910/23149/16 Верховний Суд не робив жодних висновків щодо застосування частини першої та п`ятої статті 203, статті 215, частини першої статті 228 ЦК України.

4.19. У справі № 910/2920/20 в межах провадження про банкрутство ТОВ «Промстройінновація» розглядався спір про визнання недійсним договору поруки.

4.20. У вказаній справі Верховний Суд вказав, що оспорюваний правочин за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 цього Кодексу.

4.21. Тобто у справі № 910/2920/20 договір поруки було визнано недійсним з підстав його фіктивності, в той час як у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність оспорюваного у цій справі договору поставки нормам, які регулюють правовідносини купівлі - продажу, а також вказав, що цей договір укладений в порушення засад господарської діяльності.

4.22. У справі № 910/4932/19 предметом спору було застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання незаконним набуття права власності ПП «Ролон» на частку 55% статутного капіталу ТОВ «Даш-Бент Інвест».

4.23. Суд касаційної інстанції у постанові від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19 дійшов висновку про відсутність обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку, і як результат, відсутність підстав застосування наслідків нікчемного правочину.

4.24. У справі №6-1528цс15 предметом спору було визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування реєстрації права власності.

4.25. У постанові від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що спірні правочини не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушують публічний порядок, оскільки договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності, скасовану судом, є самостійним цивільно-правовим договором, зміст якого полягає в передачі продавцем майна покупцеві зі сплатою останнім певної грошової суми. Предметом цього договору є квартира, яка перебувала у власності продавця на момент укладення договору. Суд установив, що цей договір укладено за наявності умислу щодо настання протиправних наслідків лише з боку однієї зі сторін - продавця; покупець за договором є добросовісним набувачем.

4.26. Тобто висновки, які викладено у справах № 910/4932/19 та №6-1528цс15 суд касаційної інстанції зробив з огляду на інші встановлені судами фактичні обставини. Суд касаційної інстанції зауважує, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а не-однаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

4.27. При цьому, суд касаційної інстанції зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

4.28. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду, на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.29. Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

4.30. З огляду на викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає за доцільне закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фозі-Агро» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 у справі № 906/399/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий І. Кондратова

Судді Н. Губенко

О. Кролевець