ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" липня 2022 р. Справа№ 910/10398/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.10.2021

у справі №910/10398/21 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЬСЬКІ БРАМИ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ»

про стягнення 24 784,83 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛЬСЬКІ БРАМИ» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» (далі - відповідач, скаржник) боргу та санкцій за договором підряду №2020/14524 від 15.09.2020, разом у сумі 24 784,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань повністю та вчасно оплатити надані йому роботи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЬСЬКІ БРАМИ» 23492 грн. 84 коп. боргу, 666 грн. 17 коп. пені, 305 грн. 41 коп. інфляційних втрат, 133 грн. 23 коп. 3% річних, 2252 грн. 86 коп. судового збору.

У решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Також скаржник звернувся із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення отримано 02.11.2021.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- позивачем не долучено до позовної заяви на підтвердження своїх вимог копій документів, а саме актів виконаних робіт, натомість позивачем долучено до позовної заяви акт надання послуг № 19 від 01.04.2021;

- підрядником не виконано зі своєї сторони умов Договору, зокрема, після завершення монтажних робіт, не здійснено тестування (перевірку) обладнання на предмет працездатності та не проведено інструктаж замовника (його уповноваженого представника) чи експлуатуючої організації стосовно правил експлуатації обладнання та в момент завершення виконання робіт не надано замовникові на підписання акт виконаних робіт, а відтак у позивача не має законних підстав для стягнення грошових коштів з відповідача за виконання Договору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів: Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10398/21.

Від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/10398/21.

Суддя Шаптала Є.Ю. перебував у відпустці з 28.12.2021 по 14.01.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 відновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.

Судом перевірено, що ухвала про відкриття апеляційного провадження отримана позивачем 04.02.2022, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №115, однак позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, а тому справа розглядається за наявними матеріалами.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 341/2022 від 23 травня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

15.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛЬСЬКІ БРАМИ» (підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» (замовник) укладено Договір підряду №2020/14524 (далі - Договір).

Згідно з умовами п.п. 1.1, 1.2 Договору в порядку та на умовах, визначених даним Договором, підрядник зобов`язується власними та залученими силами і засобами за завданням замовника виконати монтажні роботи щодо огорожі Modern AW10.105 на об`єкті замовника (роботи), а замовник зобов`язується прийняти і оплатити виконані роботи. Адреса об`єкту Замовника, за якою у відповідності до Договору здійснювалось виконання робіт: м. Київ, вул. Сім`ї Хохлових, 11/2.

Відповідно до п. 3.1 Договору за погодженням сторін загальна вартість робіт згідно даного Договору становить 60692,84 грн.

Договором визначено наступний порядок оплати Робіт:

- передоплата в розмірі 30% вартості робіт вказаної в п. 3.1 Договору, сплачується замовником протягом 3 календарних днів з моменту підписання Договору (п. 3.2.1);

- кінцевий розрахунок у розмірі 70% вартості робіт сплачується замовником протягом 3 календарних днів з моменту завершення виконання робіт підрядником, що підтверджується підписанням сторонами Акту виконаних робіт (п. 3.2.2).

Як зазначено у п. 8.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань сторонами.

Правомірність Договору судом наразі презюмується на підставі ст. 204 ЦК України.

Позивач підтвердив, що 12.01.2021 ним було отримано від відповідача передоплату у розмірі 30% вартості робіт, що складає 18208 грн.

На виконання умов Договору позивач зазначає, що він виконав всі передбачені Договором монтажні роботи щодо огорожі Modern AW 10.105 на об`єкті замовника, на підтвердження чого відповідачу було надано для підписання Акт виконаних робіт, оформлений як акт надання послуг №19 від 01.04.2021, шляхом його надіслання на поштову адресу замовника (цінним листом з описом вкладення), яке було вручено відповідачу 12.04.2021. Вказані обставини підтверджуються долученими до позовної заяви копіями акту надання послуг №19 від 01.04.2021, описом вкладення у цінний лист, накладною та роздруківкою із трекінгом поштового відправлення.

Позивач зазначає, що зі сторони відповідача не було підписано наданого йому акту наданих послуг від 01.04.2021, проте і не було надано жодних зауважень чи заперечень стосовно виконаних робіт за Договором, а отже відповідно до п. 2.2.7 Договору такий акт вважається підписаним зі сторони відповідача та ним прийнято належним чином виконані роботи.

Відповідно до п. 2.2.7 Договору замовник зобов`язаний прийняти виконані підрядником роботи та підписати акт виконаних робіт або надати мотивовану відмову з переліком зауважень до якості виконаних робіт протягом 1 (одного) календарного дня з моменту отримання акту від підрядника. Якщо протягом строку, вказаного в даному пункті, замовник не надасть підряднику підписаний акт виконаних робіт або мотивовану відмову з переліком зауважень до якості виконаних робіт, акт виконаних робіт вважається підписаним обома сторонами, а роботи - виконані належним чином та прийняті замовником.

Позивач звертає увагу, що відповідачем було частково сплачено вартість робіт у сумі 18992 грн.

За твердженням позивача, у відповідача перед ним виникла заборгованість за Договором у сумі 23492,84 грн., тому останній 21.04.2021 направив на адресу відповідача претензію щодо негайного погашення заборгованості за виконані роботи. Однак, позивач не отримав від відповідача жодної відповіді на претензію, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом щодо стягнення суми боргу та нарахованих штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач посилався на наступне:

- відповідачем у відповідь на отриманий від позивача акт надання послуг від 01.04.2021 було надіслано листа від 13.04.2021 №13/04/1 у якому зазначено про наявні недоліки у виконаних роботах;

- підрядником не виконано зі своєї сторони умов Договору, зокрема, після завершення монтажних робіт, не здійснено тестування (перевірку) обладнання на предмет працездатності та не проведено інструктаж замовника (його уповноваженого представника) чи експлуатуючої організації стосовно правил експлуатації обладнання та в момент завершення виконання робіт не надано замовникові на підписання акт виконаних робіт, а відтак у позивача не має законних підстав для стягнення грошових коштів з відповідача за виконання Договору;

- позивачем не долучено до позовної заяви на підтвердження своїх вимог копій документів, а саме актів виконаних робіт, натомість позивачем долучено до позовної заяви акт надання послуг № 19 від 01.04.2021.

У свою чергу позивач не визнавав факту отримання ним листа від 13.04.2021 №13/04/1 та вказує на те, що матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження факту направлення позивачу цього листа чи вручення особисто представнику.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог відповідно до здійснених судом перерахунків сум пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ», колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За своєю правовою природою укладений 15.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОЛЬСЬКІ БРАМИ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» Договір підряду №2020/14524 є договором підряду.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 ЦК України).

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судова колегія звертає увагу, що матеріалами справи підтверджується та самим відповідачем не заперечується факт отримання ним 12.04.2021 акту надання послуг №19 від 01.04.2021 про виконання позивачем монтажних робіт щодо огорожі Modern AW 10.105 на об`єкті відповідача.

Також судом враховано твердження скаржника стосовно того, що ним у відповідь на отриманий від позивача акт надання послуг №19 від 01.04.2021 надіслано лист від 13.04.2021, у якому зазначено, що оплата за надані послуги буде здійснена після усунення позивачем певних недоліків.

У частині третій статті 2 ГПК України визначено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Однак, перевіривши матеріали справи, судова колегія зазначає, що твердження відповідача про надсилання ним на адресу позивача листа від 13.04.2021 №13/04/1 із зазначенням недоліків робіт (послуг) за Договором не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи, взявши до уваги при цьому, що позивачем факт отримання такого листа заперечується, а відповідачем не надано доказів протилежного на підтвердження своїх тверджень щодо надсилання такого листа, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції.

Так, умовами п. п. 2.2.7 Договору чітко визначено, що замовник зобов`язаний прийняти виконані підрядником роботи та підписати акт виконаних робіт або надати мотивовану відмову з переліком зауважень до якості виконаних робіт протягом 1 (одного) календарного дня з моменту отримання акту від підрядника. Якщо протягом строку, вказаного в даному пункті, замовник не надасть підряднику підписаний акт виконаних робіт або мотивовану відмову з переліком зауважень до якості виконаних робіт, акт виконаних робіт вважається підписаним обома сторонами, а роботи - виконані належним чином та прийняті замовником.

З викладеного вище вбачається, що відповідач, отримавши акт надання послуг №19, не направив (не вручив особисто) позивачу свої заперечення стосовно виконаних робіт, а отже з огляду на п. 2.2.7. Договору такий акт вважається підписаним зі сторони відповідача, а виконанні позивачем роботи за Договором є належними та прийнятими у повному обсязі.

Також колегією суддів враховано твердження скаржника про те, що позивачем не долучено до позовної заяви на підтвердження своїх вимог копій документів, а саме актів виконаних робіт, натомість позивачем долучено до позовної заяви акт надання послуг № 19 від 01.04.2021.

Однак, як правильно вказав суд першої інстанції, доводи відповідача щодо оформлення позивачем факту виконання ним монтажних робіт за Договором шляхом оформлення акту надання послуг, а не акту виконаних робіт - підлягають відхиленню, оскільки по суті назва документа, який підтверджує виконання особою умов Договору шляхом проведення монтажних робіт, ніяким чином не впливає на суть вчиненого.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача решти вартості робіт у сумі 23 492,84 грн., оскільки відповідач зобов`язаний здійснити оплату за виконані роботи в повній вартості, передбаченій умовами Договору, а в матеріалах справи відсутні докази щодо оплати відповідачем решти вартості робіт у вказаній сумі.

Щодо заявлених позивачем санкцій за договором підряду суд зазначає наступне.

За приписами статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Виходячи зі змісту положень частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, порушенням відповідачем зобов`язання за договором є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом

Статтею 230 ГК України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

Згідно з частиною 1 статті 230 та частиною 6 статті 232 ГК України пеня за цим Кодексом визнається штрафною санкцією, нарахування якої, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 5.3 Договору за порушення передбачених Договором строків оплати замовник сплачує на користь підрядника пеню в розмірі 3% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За приписами ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом, відповідачем в установлені Договором строки не було сплачено позивачу спірну суму заборгованості.

Як вбачається з розрахунку позивача, викладеного у позовній заяві, ним на суму боргу 23492,84 грн. нараховано відповідачу:

- пеню у сумі 682,90 грн., (у період з 14.04.2021 по 23.06.2021);

- інфляційні втрати в сумі 471,99 грн. (період квітень-травень 2021 року) та 3% річних у сумі 137,10 грн. (у період з 14.04.2021 по 23.06.2021).

Водночас, заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань та наведених ним сум, а також контррозрахунку нарахованої заборгованості та штрафних і фінансових санкцій, відповідачем суду не надано.

Однак, при перевірці розрахунків штрафних та фінансових санкцій судом першої інстанції було встановлено, що позивач помилково починає рахувати період прострочення з 14.04.2021 з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, про що вказано у ст. 253 ЦК України.

Так, за умовами п. 3.2.2 Договору кінцевий розрахунок в розмірі 70% вартості робіт сплачується замовником протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту завершення виконання робіт підрядником, що підтверджується підписанням сторонами Акту виконаних робіт.

З матеріалів справи вбачається, що акт надання послуг №19 від 01.04.2021 був отриманий відповідачем 12.04.2021, отже перебіг строку для оплати протягом 3 календарних днів починається не з 12.04.2021, а з наступного дня - 13.04.2021, та в такому разі першим днем періоду прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідача має рахуватися з 16.04.2021.

Отже, суд першої інстанції, здійснивши власні розрахунки, встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню:

- пеня у розмірі 666,17 грн (з розрахунку за період прострочення з 16.04.2021 по 23.06.2021);

- 305,41 грн. інфляційних втрат за період квітень-травень 2021 року (оскільки позивач при розрахунку інфляційних втрат не врахував червень місяць, а суд не може виходити за межі позовних вимог, тому при розрахунку судом інфляційних втрат на суму боргу було застосовано лише травень 2021 року);

- 133,23 грн 3% річних.

З вказаними висновками погоджується колегія суддів, а тому в решті заявлених позивачем до стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних слід відмовити.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Наведені вище висновки суду першої інстанції відповідачем в поданій апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не спростовано.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФІТ ПЛЮС ДИСТРИБУЦІЯ» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 у справі №910/10398/21 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/10398/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала