ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 липня 2022 року Справа № 903/202/22

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняка А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації

до відповідача: Берестечківської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство "Горохівське лісомисливське господарство"

про витребування земельної ділянки з незаконного володіння,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: Якимчук О. М., довіреність № 141 від 29.03.2022.

від третьої особи: н/з;

від прокуратури: Костюк Н.В., прокурор відділу, посвідчення № 065570 від 23.10.2021.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Діловодство суду.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: 21.03.2022 заступник керівника Луцької окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з позовом про витребування у власність держави в особі позивача з незаконного володіння Берестечківської міської ради земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 4,523 га з кадастровим номером :00:001:1199, яка знаходиться за межами населеного пункту міської ради на території колишньої Мервинської сільської ради.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує, що землі лісового фонду, які за матеріалами лісовпорядкування знаходяться у користуванні державних лісогосподарських підприємств, належать до державної власності та перебувають у розпорядженні обласних державних адміністрацій. Волинською обласною державною адміністрацією, як розпорядником земель лісового фонду, не приймались будь-які рішення щодо передачі землі у комунальну власність, спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення вибула з володіння та без правових підстав зареєстрована на праві комунальної власності за Берестечківською міською радою поза волею власника.

Ухвалою суду від 23.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 17.05.2022, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, позивачу та прокурору відповідь на відзив; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство "Горохівське лісомисливське господарство"; запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача подати суду письмові пояснення щодо заявленого позову та наявні докази.

06.04.2022 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю подав відзив на позовну заяву № 149 від 30.03.2022 в якому просить відмовити в задоволенні позову повністю. При цьому вказує, що державна реєстрація спірної земельної ділянки відбулась 04.08.2021 року, тобто, на момент переходу права власності на землю за відповідачем - спірна земельна ділянка не була сформована, відповідачу не повідомлялась відповідно п.24 Перехідних положень про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки. На момент прийняття розпорядження Волинської ОДА від 07.09.2021 року №534 у даної особи не було повноважень затверджувати технічну документацію на спірну земельну ділянку, оскільки, ні ОДА, ні ДЛМГ в порушення п.24 Перехідних положень Земельного кодексу України не повідомили відповідача про наявність чинного розпорядження щодо надання дозволу ДЛМГ на виготовлення проекту землеустрою. Розпорядження Волинської облдержадміністрації, які були видані до 2017 року вважає такими, що втратили чинність згідно норм законодавства, а тому посилання позивача на те, що Волинською ОДА було видано розпорядження № 12.03.2011 № 109, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою ДП «Горохівський ЛМГ» щодо відведення даної земельної ділянки у постійне користування є неприпустимим і не може бути враховано. Також вказує, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не можуть бути доказами користування спірною земельною ділянкою, оскільки пункт 5 Перехідних положень Лісового кодексу України поширюється лише на земельні ділянки, які були передані до 1994 року. Додатково зазначає, що позовна заява прокурора в інтересах Волинської обласної державної адміністрації є такою, що підписана особою, яка немає права підписувати, оскільки прокурором взято до уваги лише один лист Волинської облдержадміністрації, з якого слідує, що позивач не міг звернутись сам із позовом, оскільки відсутнє фінансування з оплати судового збору, однак належні докази в матеріалах справи відсутні. До відзиву долучено рішення Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000р. "Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств" з додатком №2 Перелік підприємств, яким передаються землі лісового фонду по Горохівському району, а також розпорядження Горохівської районної державної адміністрації №52 від 18.02.2008 "Про передачу під охорону ДП "Горохівське лісомисливське господарство" земельних ділянок вкритих лісом та заліснених ділянок еродованих земель запасу та резервного фонду на яких проведено заліснення у 2006-2007 роках".

15.04.2022 прокурор через відділ документального забезпечення та контролю подав відповідь на відзив № 53-1795ВИХ-22 від 12.04.2022 в якій просить позов задовольнити повністю, при цьому вказує, що прокурор підтвердив право на представництво інтересів держави, оскільки уповноважений орган Волинська облдержадміністрація, не зважаючи на очевидний характер порушення, не здійснила належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася.

21.04.2022 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив № 211 від 18.04.2022 в яких просить відмовити в задоволенні позову, при цьому вказує, що питання представництва інтересів держави в особі ДП Горохівське лісомисливське господарство відносно порушених прав, Луцькою окружною прокуратурою не вивчалося.

26.04.2022 позивач через відділ документального забезпечення та контролю подав відповідь на відзив № 2397/54/2-22 від 21.04.2022 в якій просить позов задовольнити повністю, при цьому вказує, що адміністрацією, як розпорядником земель лісового фонду, не приймались рішення щодо передачі спірної земельної ділянки у комунальну власність Берестечківської міської ради. Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду підтверджено відповідачем, яким здійснено реєстрацію прав комунальної власності земельної ділянки, як земель лісового фонду.

02.05.2022 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив позивача № 237 від 29.04.2022 в яких просить позовну заяву залишити без руху та відмовити в задоволенні позову.

17.05.2022 прокурор подав клопотання з проханням долучити до матеріалів справи кольорову копію фрагменту з Публічної кадастрової карти України, яка прийнята судом.

В судовому засіданні 17.05.2022 суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про залишення позову без руху, закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17.05.2022 повідомлено сторін про те, що розгляд справи по суті відбудеться 08.06.2022.

06.06.2022 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю подав клопотання № 321 від 06.06.2022 про відкладення розгляду справи по суті, оскільки не може з`явитись в судове засідання у зв`язку із перебуванням представника відповідача на лікарняному.

В судовому засіданні 08.06.2022 прокурор та представник позивача не заперечували проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи по суті. З метою надання можливості учасникам справи скористатися своїми процесуальними правами, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, суд ухвалив на місці задовольнити клопотання відповідача та відкласти розгляд справи по суті.

Ухвалою суду від 08.06.2022 повідомлено сторін про те, що розгляд справи по суті відбудеться 29.06.2022.

29.06.2022 відповідач подав клопотання про долучення до матеріалів справи копії роз`яснення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 22-28-0.214-11977/2-21 від 27.09.2021. Дане клопотання з додатками приєднано до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.06.2022 оголошено перерву до 20.07.2022.

Ухвалою суду повідомлено третю особу про те, що в судовому засіданні 29.06.2022 оголошено перерву до 20.07.2022.

19.07.2022 прокурор через відділ документального забезпечення та контролю подав пояснення № 15-644-22.

Позивач та третя особа в судове засідання 20.07.2022 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча вчасно та належно були повідомлені про час та місце судового засідання.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає судову справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

В судовому засіданні 29.06.2022 та 20.07.2022 прокурор, представник позивача позов підтримали, просили його задовольнити повністю; представник відповідача позов заперечив, просить в задоволенні позову відмовити.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

Розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації №109 від 12.03.2011 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" із Додатком №1 Перелік державних лісогосподарських і лісомисливських підприємств обласного управління лісового та лісомисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, яким надаються дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування для ведення лісового господарства, було надано дозвіл державним лісогосподарським підприємствам обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування для ведення лісового господарства, в тому числі, ДП Горохівське ЛМГ" на території Мервинської сільської ради площею 420 га.

15.03.2019 між ДП "Горохівське ЛМГ" та ТзОВ "Західземлепроект" було укладено договір №047/19 про розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг.

06.08.2021 на підставі проекту землеустрою було здійснено державну реєстрацію земельних ділянок, в тому числі з кадастровим номером :00:001:1199 (площею 4,523 га) в Державному земельному кадастрі, цільове призначення: для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг.

Згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, землі лісогосподарського призначення (секція Н, розділ 09) - землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, крім земель, зайнятих зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів, а також земель, зайнятих окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Ця категорія включає в себе такі підрозділи: для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (09.01), для іншого лісогосподарського призначення (09.02), для цілей підрозділів 09.01-09.02 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду (09.03).

Спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту Берестечківської міської ради на території колишньої Мервинської сільської ради.

Розпорядженням голови Волинської облдержадміністрації №572 від 20.09.2021 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у постійне користування" затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 319,9617 га для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг Державному підприємству Горохівське лісомисливське господарство (п.1); надано Державному підприємству Горохівське лісомисливське господарство у постійне користування земельні ділянки загальною площею 319,9617 га за рахунок земель лісогосподарського призначення державної власності для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (КВЦПЗ 09.01) згідно з додатком 2.

З метою здійснення державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:1199 площею 4,523 га в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ДП "Горохівське лісомисливське господарство" звернулось до державного реєстратора Устилузької міської ради Володимир-Волинського району. Однак, згідно рішення державного реєстратора від 17.01.2022 в проведенні державної реєстрації земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ДП "Горохівське ЛМГ" було відмовлено з посиланнями на ту обставину, що на означену земельну ділянку зареєстровано право комунальної власності.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03.09.2021 за Берестечківською міською радою було зареєстровано право комунальної власності на спірну земельну ділянку площею 4,523 га з цільовим призначенням: для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, підстава для державної реєстрації: Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин".

В той же час, згідно Плану лісонасаджень Лобачівського лісництва Державного підприємства "Горохівське лісомисливське господарство", який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Горохівське лісомисливське господарство", земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:1199 (площею 4,523 га) належить до земель лісового фонду.

Вказаний Проект схвалено за результатами базового лісовпорядкування, проведеного Львівською державною лісовпорядною експедицією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання "Укрдержліспроект" у 2013 році.

Згідно листів Державного підприємства "Горохівське лісомисливське господарство" від 31.01.2022 №05-19/14-22 та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання "Укрдержліспроект" від 09.02.2022 №114, спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 236 Лобачівського лісництва ДП "Горохівське ЛМГ".

Згідно таксаційного опису, який є складовою Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Горохівське ЛМГ", у вказаних кварталах, зокрема, кварталі 236 Лобачівського лісництва ростуть дерева віком в середньому від 45-50 років, висотою понад 20 м.

Факт належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення визнавав і сам відповідач під час розгляду справи, пояснюючи, що земельну ділянку зареєстровано за Берестечківською міською радою на праві комунальної власності як землі лісового фонду на підставі Закону України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин".

Пунктом 24, яким на підставі Закону України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" доповнено розділ Х Перехідні положення Земельного кодексу України, визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташованіза межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державнимипідприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних, водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. (Вказаний пункт набрав чинності 27.05.2011).

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією ,та законами України.

Згідно зі ст. 55 Земельного кодексу України (далі- ЗК України) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою; рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Водночас, у ст. 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України) зазначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до Закону.

Статтями 7, 8 ЛК України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній і приватній власності.

Таким чином, землі лісового фонду, що перебувають за межами населених пунктів не можуть відноситись до комунальної власності.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт б частини першої статті 164 ЗК України).

За статтями 45, 47, 48, 54 ЛК України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифруванні аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічнйх лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створенні, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень ЛК України (в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Волинською обласною державною адміністрації №109 від 12.03.2011 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок") визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15 та Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 №278/1735/15-ц.

Також аналогічну позицію висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц.

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21.01.2015 у справі № 6-224цс14).

Таким чином, земельна ділянка, що охоплена матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, може перебувати лише у державній власності, відтак її реєстрація як землі комунальної власності є неправомірною.

З прийняттям Закону України №1423-ІХ від 28.04.2021 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції земельних відносин", більшість норм якого набрали чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Зокрема, розширено права органів місцевого самоврядування, районних, обласних державних адміністрацій, позбавлено частини повноважень Кабінет Міністрів України, обмежено повноваження органів Держгеокадастру на розпорядження землями сільськогосподарського призначення.

Таким чином, згідно з ч. 5 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Пунктом 4 ч.1 ст. 31 ЛК України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що землі лісового фонду, які на підставі матеріалів лісовпорядкування знаходяться у користуванні державних лісогосподарських підприємств, належать до державної власності та перебувають у розпорядженні обласних державних адміністрацій.

Спірна земельна ділянка знаходиться в межах земель Державного підприємства Горохівського лісомисливського господарство, реєстрація права комунальної власності за Берестечківською міською радою є незаконною, суперечить матеріалам лісовпорядкування, не відповідає вимогам ст. 20 ЗК України, ст. 57 ЛК України.

Відтак, Берестечківська міська рада за відсутності правових підстав зареєструвала за собою право комунальної власності на земельну ділянку лісового фонду, яка знаходиться за межами населеного пункту.

Волинська обласна державна адміністрація як розпорядник земель лісового фонду не приймала рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у комунальну власність, відтак, вказана земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею.

Відповідно до ст.ст. 19, 57 ЗК України, ст. 5 ЛК України спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинна використовуватись для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

За змістом ч.ч. 9, 10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Зважаючи на те, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порушення вимог чинного законодавства незаконно зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку лісового фонду, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише на підставі ст. 16 ЦК України шляхом пред`явлення позову про витребування земельної ділянки на користь її власника - Волинської обласної державної адміністрації.

На час пред`явлення та розгляду цього позову згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна земельна ділянка зареєстрована на праві власності за Берестечківською міською радою (а.с.15).

Державна реєстрація проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.09.2021, форма власності комунальна; цільове призначення - для ведення лісового господарства, пов`язаних із ним послуг; власником земельної ділянки є Берестечківська міська рада.

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.

Відповідно до ч. 1 статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29) дійшла висновку про те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК).

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

Приписами ч. 2 ст. 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

За приписами ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.387 та ст. 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц.

Отже, власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15).

Спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі, а тому вимога про витребування земельної ділянки на користь держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Берестечківської міської ради є правомірною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому підлягає до задоволення.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.

Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.04.2020 у справі № 504/2457/15-ц.

Судом відхиляються доводи відповідача про те, що спірна земельна ділянка на момент прийняття Закону України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" не була сформованою, а тому він мав право зареєструвати її за собою, з врахуванням такого.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Як вбачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельну ділянку 04.08.2021 зареєстровано у земельному кадастрі на підставі розробленого ТзОВ "Західземлепроект" проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Площа та межі земельної ділянки, кадастровий номер якої :00:001:1199, були визначені у встановленому законодавством порядку, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Отже, земельна ділянка, кадастровий номер :00:001:1199, була сформована, було визначено її площу та межі.

Державна реєстрація вказаної земельної ділянки не оскаржувалась, у відповідності до приписів ч. 10 ст. 24 Закону України "Про державний земельний кадастр" державним кадастровим реєстратором не скасовувалась.

Не заслуговують на увагу й доводи Берестечківської міської ради про те, що розпорядження Волинської облдержадміністрації №109 від 12.03.2011 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" втратило чинність.

Відповідач на обґрунтування втрати чинності розпорядженням №109 від 12.03.2011 посилається на Закон України від 02.06.2015 №497-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою, у розділі ІІ якого Прикінцеві та перехідні положення, в п.2 зазначено про те, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою після погодження в порядку, встановленому статтею 1861 ЗК України, підлягають затвердженню органом, який надав дозвіл на їх розроблення, та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.

Розпорядження №109 від 12.03.2011 було виконано, на замовлення ДП "Горохівське ЛМГ" розроблено проект землеустрою, на підставі проекту землеустрою спірну земельну ділянку 06.08.2021 зареєстровано у Державному земельному кадастрі. Реєстрація у Державному земельному кадастрі є чинною й нині, не скасовувалась та не оспорювалась.

Про те, що надані до дня набрання чинності цим пунктом рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок державної власності, які відповідно до цього пункту переходять у комунальну власність, є чинними, зазначається і в п.24, яким було доповнено розділ Х Перехідні положення Земельного кодексу України на підставі Закону України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин".

Також у відзиві на позов відповідач посилається на те, що його відповідно до п.24 Перехідних положень Земельного кодексу України не було повідомлено про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки.

Проте, незважаючи на неповідомлення Берестечківської міської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки, за змістом п.24 Перехідних положень Земельного кодексу України у разі якщо до 1 січня 2023 року земельні ділянки не передані у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, такі земельні ділянки переходять у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території якої вони розташовані.

За Берестечківською міською радою спірна земельна ділянка зареєстрована на праві комунальної власності 03.09.2021, тобто ще до закінчення строку, встановленого п.24 Перехідних положень Земельного кодексу України

Також у відзиві на позов відповідач посилається на те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не можуть бути доказами користування спірною земельною ділянкою, оскільки пункт 5 Перехідних положень Лісового кодексу України поширюється лише на земельні ділянки, які були передані до 1994 року.

За змістом п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття розпорядження Волинською обласною державною адміністрації №109 від 12.03.2011 "Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок") визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Із змісту п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України не випливає, що земельні ділянки мали бути надані до 1994 року та не випливає, що раніше надані землі мали бути надані саме у постійне користування.

Розпорядженням Горохівської райдержадміністрації №52 від 18.02.2008 з метою збереження лісових насаджень та проведення комплексу робіт по догляду за ними було вирішено передати під охорону ДП Горохівське лісомисливське господарство заліснені земельні ділянки у 2006 2007 роках, зокрема, по Мервинській сільській раді 470 га; ДП Горохівське лісомисливське господарство виготовити проектну документацію для послідуючої передачі ділянок, вкритих лісом та заліснених ділянок, в постійне користування та ведення лісового господарства.

На обґрунтування прийняття такого рішення райдержадміністрація послалася, зокрема, на те, що станом на 01.01.2008 на землях Мервинської сільської ради - 470 га лісових насаджень; у сільських радах відсутній спеціалізований лісогосподарський підрозділ, лісові насадження не охороняються, мають місце самовільні рубки, не ведеться необхідний комплекс робіт на оздоровлення лісів.

Таким чином, розпорядженням райдержадміністрації №52 від 18.02.2008 земельні ділянки на території Мервинської сільської ради площею 470 га не тільки були передані ДП Горохівське лісомисливське господарство під охорону, але й визначено їх призначення на майбутнє подальша передача в постійне користування ДП Горохівське лісомисливське господарство та ведення лісового господарства.

Щодо тверджень відповідача про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави за позовом суд зазначає таке.

Статтею 121 Конституції України визначено, що прокуратура становить єдину систему на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, передбачених законом.

Пунктом 3 статті 131 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Також ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

В даному випадку, в обґрунтування заявлених позовних вимог та підтвердження підстав представництва інтересів держави в особі Волинської ОДА прокурор зазначав, що відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

На даний час Волинська ОДА є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в т.ч. і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 53 ГПК України у прокурора виникло законне право на звернення з позовною заявою до суду на захист державних інтересів з метою усунення допущених порушень.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. Судом встановлено, що в даному випадку вимога щодо повідомлення позивача про намір звернутися до суду за захистом інтересів держави виконана прокурором шляхом інформування позивача про наявні порушення вимог законодавства листом від 07.02.2022р. №53-1010вих-22. При цьому Волинська ОДА щодо подання прокурором позову в її інтересах не заперечила (лист від 10.02.2022р. №927/54/2-22), про наміри самостійно звернутись з відповідним позовом до суду чи ініціювання проведення перевірки щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила, тверджень прокурора щодо виявлених порушень земельного законодавства не спростувала, інформувала прокурора про обмеженість у виділенні коштів на сплату судового збору, що виключає можливість самостійного звернення до суду.

Враховуючи наведені прокурором обґрунтування позову та положення чинного законодавства, судом при постановленні ухвали від 23.03.2022 про відкриття провадження у справі було підтверджено підстави представництва заступника керівника Луцької окружної прокуратури інтересів держави в особі Волинської обласної державної адміністрації за позовною заявою у справі та визнано подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.129 ГПК України, з відповідача на користь прокуратури належить стягнути 2481,00 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7 Закону України "Про судовий збір", ст.ст. 13, 14, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Київський майдан,9, м.Луцьк, 43027, ) з незаконного володіння Берестечківської міської ради (вул. Шевченка,2, м.Берестечко, Луцький район, Волинська область, 45765, ) земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 4,523 га з кадастровим номером :00:001:1199.

3. Стягнути з Берестечківської міської ради (вул. Шевченка,2, м.Берестечко, Луцький район, Волинська область, 45765, ) на користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, 43025, ) 2481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

22.07.2022.

Суддя А. С. Вороняк