ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2022 Справа № 914/3089/21

м.Львів

за позовом: Комунального підприємства Дрогобичводоканал Дрогобицької міської ради Львівської області, м.Дрогобич Львівської області

до відповідача: ОСОБА_1 , с.Новий Кропивник Дрогобицького району Львівської області

про: стягнення заборгованості. Ціна позову 63393,91 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

За участю секретаря Зарицької О.Р.

Представники сторін:

від позивача: Бердар С.В. - адвокат;

від відповідача: Лаврись Я.В.;

Суть спору: на розгляд Господарського суду Львівської області поступила справа за позовом Комунального підприємства «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 86950,22 грн., з якої: 83249,51 грн. основного боргу, 1838,32 грн. інфляційних втрат, 1862,39 грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 18.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи на 17.11.2021.

28.10.2021, за вх.№25395/21, у відповідь на запит суду від 18.10.2021 Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМСУ у Львівській обл. підтверджено адресу місця проживання відповідача.

Ухвалою суду від 17.11.2021 відкладено розгляд справи на 08.12.2021.

08.12.2021, за вх.№29602/21, в системі документообігу суду зареєстровано подане відповідачем клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України.

Ухвалою від 08.12.2021 суд постановив перейти до розгляду справи №914/3089/21 за правилами загального позовного провадження та замінити судове засідання з розгляду справи по суті, підготовчим засіданням; продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів відкласти та підготовче засідання на 12.01.2022.

Ухвалою суду від 12.01.2022 підготовче засідання відкладено на 02.03.2022.

18.01.2022, за вх.№1291/22, в системі документообігу суду зареєстровано подані позивачем пояснення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

28.02.2022, за вх.№5146/22, в системі документообігу суду зареєстровано подані позивачем додаткові пояснення до позовної заяви.

28.02.2022, за вх.№741/22, в системі документообігу суду зареєстровано подане позивачем клопотання про зменшення розміру позовних вимог, згідно якого позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 63393,91гнрн., з яких 60672,97грн. основного боргу, 1838,32грн. індексу інфляції, 882,63грн. 3% річних.

Ухвалою від 02.03.2022 суд постановив прийняти до розгляду клопотання позивача про зменшення розміру позовних вимог та подальший розгляд справи здійснювати з її врахуванням та відкласти підготовче засідання на 30.03.22.

30.03.2022, за вх.№6914/22, в системі документообігу суду зареєстровано подані відповідачем на електронну адресу суду письмові заперечення на позовну заяву з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог з долученими доказами на підтвердження викладеної у запереченнях правової позиції.

Ухвалою суду від 30.03.2022 підготовче засідання відкладено на 20.04.2022.

18.04.2022, за вх.№8035/22, в системі документообігу суду зареєстровано подану позивачем письмову викладену правову позицію щодо заперечень відповідача.

З підстав, викладених в ухвалі від 20.04.2021, суд відмовив в задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі (вх.№29602/21 від 08.12.2021), закрив підготовче провадження у справі №914/3089/21 та призначив справу до судового розгляду по суті 18.05.2022 . При розгляді справи по суті судом оголошувалась перерва з 18.05.2022 на 22.06.2022 та з 22.06.2022 на 06.07.2022.

В судовому засіданні 06.07.2022 представник позивача позовні вимоги, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримав, просив задоволити.

В судовому засіданні 06.07.2022 відповідач позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог визнав частково, в задоволені решти позовних вимог просив відмовити.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 31 січня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

На виконання умов вказаного договору, позивач за період часу з 11.04.2020 по 21.09.2021 надав відповідачу відповідні послуги. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати виконав частково, із врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог заборгованість становить 60672,97 грн.

У зв`язку з порушенням строків оплати вартості послуг відповідачу нараховано 882,63 грн. 3% річних та 1838,32 грн, інфляційних втрат. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 63393,91 грн.

Позиція відповідача.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у поданому через канцелярію суду письмовому запереченні. Зокрема, зазначив, що позовні вимоги частково заперечує, виходячи з наступного.

Підтверджує факт укладення договору від 31.01.2020. Підставою вказаного договору була заява відповідача від 18.11.2019, в якій було вказано вихідні дані: подача води до нежитлового приміщення по вул.Трускавецькій, 71 з лімітом 9 куб.м.

На момент укладення договору з позивачем відповідачу на праві власності належала нежитлова будівля цеху клину (під літ. «Б-2»), що знаходиться у м.Дрогобичі по вул.Трускавецькій, 71 загальною площею 1237,2 кв.м..

Пунктом 5 договору передбачено обсяг (ліміт споживання) наданих послуг з централізованого водопостачання 108 куб.м на рік, 9 куб.м. на місяць обсяг (ліміт споживання) наданих послуг з централізованого водовідведення 108 куб.м. в рік, 9 куб.м. в місяць.

Відповідач зазначає, що розрахунок об`єму дощових і талих вод, що стікають у систему міської каналізації, складений начальником ВТВ Дукас Я.В., не містить круглої печатки підприємства, підпису та печатки сторони споживача.

Зазначає, що на момент укладення договору 31.01.2020 розрахунок, як додаток до договору, не складався і був відсутній. Не погоджується з вихідними даними щодо об`єму дощових та таких вод у розмірі 1646 куб.м. на рік, оскільки договором передбачено 108 куб.м. на рік.

За розрахунком відповідача, згідно умов договору борг з послуг водопостачання складає 22154,00 та 157,76 грн. за водовідведення , що у сумі складає 22311,76 грн. Відтак, відповідач визначає позов на суму 22311,76 грн., в задоволенні решти позову просить відмовити.

У запереченні позивач зазначає, що на час укладення договору відповідач надав інформацію про нежитлові будівлі цеху та прилеглі території, яка була використана для обрахунку об`єму дощових та талих вод, на підтвердження подано листи ФОП Лаврись №42, 43 від 20.11.2019.

В додатку № 1 договору для розрахунку об`єму дощових та талих вод взята загальна площа території об`єкта 0,7351 га, що дорівнює сумі земельних ділянок 1400 кв.м. та 5951 кв.м., зазначених в листах Лаврися як земельна ділянка.

В додатку № 1 договору для розрахунку об`єму дощових та талих вод взята площа водонепроникних поверхонь 0,1813 га, що дорівнює сумі площі даху 1213 кв.м. та 600 кв.м., зазначених в листах Лаврися як площа даху.

В додатку № 1 для розрахунку об`єму дощових та талих вод взята площа грунтових поверхонь 0,0650 га, що дорівнює сумі площі гравійного покриття 450 кв.м. та 200 кв.м., зазначених в листах ФОП Лаврися Я.В..

В додатку № 1 для розрахунку об`єму дощових та талих вод взята площа газонів 0,4888 га, що дорівнює сумі площі земельно-травяного покриття 600 кв.м. та 4288 кв.м. зазначених в листах Лаврися.

Позивач не погоджується з твердженням відповідача про те, що на момент укладення договору додаток № 1 до договору був відсутній та ним особисто не погоджений, оскільки це не відповідає дійсності. Пункт 58 договору зазначає, що додатки до договору є невідємною його частиною. Крім того як видно з договору, який був доданий до позовної заяви, додаток 1 «Розрахунок об`єму дощових та талих вод, що стікають в систему міської каналізації», погоджений відповідачем про що свідчить підпис Лаврися.

Зазначає, що в договорі погоджений об`єм послуг з водовідведення 108 куб.м на рік, 9 куб. м на місяць є наслідком не вірно протрактованих умов договору. Пункт 19 договору зазначає, що обсяг наданих споживачеві послуг з централізованого водовідведення визначається на рівні обсягу спожитих ним послуг з централізованого водопостачання та обсягу додатково очищених дощових та талих вод відповідно до додатку № 1 договору.

Позивач зазначає, що ним враховані здійснені відповідачем проплати за спожити послуги водопостачання та водовідведення, що вбачається з розрахунку суми боргу.

Позивач не погоджується з твердженням відповідача про те, що з моменту написання заяви про припинення водопостачання Водоканал був зобов`язаний припинити нарахування стічних вод, оскільки це не відповідає вимогам п.48 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690, чинних на той момент, де зазначено, що обмеження (припинення) надання послуг не є підставою для розірвання договору (тобто нарахування плати за очистку дощових та талих вод).

Обставини справи.

04 лютого 2019 року в Єдиний державний реєстр юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця Лаврись Ярослава Васильовича.

В подальшому 03 серпня 2020 року в Єдиний державний реєстр юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення державної реєстрації фізичної особи - підприємця Лаврись Ярослава Васильович за її рішенням.

25 вересня 2019 року під час обстеження водопровідної та каналізаційної мережі працівниками КП «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради було виявлене, що за адресою вул. Трускавецька, 71 в м. Дрогобичі проводиться безоблікове споживання води з централізованого водопроводу, чим порушенно вимоги пункту 3.3. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України" (далі Правила). Угода з Водоканалом відсутня. Актом без номера від 25 вересня 2019 року відповідача було зобов`язано з`явитися у Водоканал для дачі пояснень.

31 жовтня 2019 року відповідач з явився до КП "Дрогобичводоканал" Дрогобицької міської ради для погодження Робочого проекту водопостачання та водовідведення нежитлового приміщення на вул. Трускавецька, 71 в м. Дрогобич (копія додається).

19.11.2019 ФОП Лаврись звернувся до Водоканалу із заявою про укладення договору на подачу води з комунального водопроводу до вище зазначеної адреси, але не надав всі необхідні документи.

27 грудня 2019 року комісією підприємства, з розгляду порушень споживачами законодавства у сфері надання послуг з водопостачання та водовідведення нараховано витрати води в сумі 22582,20 грн та зобов`язано надати документи для укладення договору

31 січня 2020 року із ФОП Лаврись Ярославом Васильовичем було укладено Договір з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Пунктом 1 договору позивач (виконавець за договором) взяв на себе зобов`язання надавати відповідачу (споживач за договором) послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а відповідач зобов`язався оплачувати надані послуги за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у порядку, строки та на умовах, передбачених договором.

У пункті 19 договору зазначено, що обсяг наданих споживачеві послуг з централізованого водовідведення визначається на рівні обсягу спожитих ним послуг з централізованого водопостачання та обсягу додатково очищених дощових та талих вод відповідно до додатку № 1.

Додаток № 1 до договору розрахований за формулою, відповідно до Правил та вихідних даних, поданими відповідачем особисто, Загальний об`єм дощових та снігових вод має сталу величину і становить 1646 метрів кубічних в рік, 137 метрів кубічних в місяць.

Працівниками КП «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради 25 серпня 2021 року було проведено обстеження водопровідної та каналізаційної мережі за адресою вул. Трускавецька, 71 в м.Дрогобичі та знято показники з приладів обліку (дані про прилади обліку містяться у п.4 договору), а саме 00081 метрів кубічних води в підвалі та 01041 метрів кубічних води в гаражі.

Слід зауважити, що на звороті оформленого акту обстеження (в акті було виявлено пошкодження пломбувальної волосіні на приладі обліку №13701114) зроблено запис Михайленко С.В. про те, що ним були зірвані пломби на приладі обліку в приміщенні, яке ним ( ОСОБА_2 ) орендується у Лаврись Я.В. В судовому засіданні при дослідженні доказів відповідач підтвердив, що здавав в користування (оренду) ОСОБА_2 приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , належні ОСОБА_1 на праві власності.

Пункт 17 договору передбачає, що зняття показань вузла комерційного обліку здійснюється щомісяця споживачем та надаються виконавцеві у паперовому вигляді останнього дня місяця, в якому надавалися послуги. Пункт 16 договору передбачає, що Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць (з 01 числа по останній день місяця).

Оплата послуг здійснюється не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

Рахунки на оплату послуг формуються виконавцем на основі показань вузла (вузлів) комерційного обліку відповідно до Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання та надаються споживачеві (його представникові) не пізніше ніж за 10 календарних днів до граничного строку внесення плати за послуги. Рахунки надаються у паперовому вигляді та на безоплатній основі.

Відповідач частково проводив оплату отриманих послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а саме на рахунок позивача надійшли кошти: 23.04.2020 в сумі 480,00 грн, 28.04.2020 в сумі 980,00 грн, 11.06.2020 в сумі 550,00 грн, 31.07.2020 в сумі 860,00 грн, що підтверджується виписками з банку

В судовому засіданні було детально дослідження документи (виписки з банку надані позивачем і квитанції про оплату, надані відповідачем) розбіжностей в платежах, які відображені в розрахунку заборгованості позивача, судом не виявлено.

Для стягнення наявної заборгованості позивач звертався до відповідача із претензіями № 3561 від 20 липня 2020 року; № 2352 від 26 квітня 2021 року.

Відповіді відповідачем не надано.

30 липня 2021 року відповідачу надіслано лист та рахунки за 2020-2021 роки для проведення оплати протягом 10 ти календарних днів, з дня їх отримання і акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за 2020 - 2021 роки для підписання.

Пункт 19 договору зазначає «обсяг наданих споживачеві послуг з централізованого водовідведення визначається на рівні обсягу спожитих ним послуг з централізованого водопостачання та обсягу додатково очищених дощових та талих вод відповідно до додатку № 1».

Додатком 1 до договору, який підписаний відповідачем, що останній підтвердив в судовому засіданні при дослідженні доказів, розраховано об`єм дощових і талих вод в розмірі 1646 м. куб. на рік, відповідно в місяць 137 м. куб.

Місячний обсяг дощових і талих вод виставляється споживачам додатково, незалежно від обсягу спожитої ним води. Тому кожного місяця додатково відповідачу виставлено 137 м. куб., які відображені в графі «послуги водовідведення» розрахунку.

Договір із відповідачем укладений 31 січня і, як пояснив представника позивача і не спростував і не заперечив відповідач у графі «послуги водовідведення м.кб.» розрахунку суми основного боргу до заяви про зменшення розмірі позовних вимог показник водовідведення 274 куб.метрів за лютий і березень 2020 (137 грн. х 2).

13 березня 2020 року та 23 лютого 2021 року наказами підприємства позивача № 21/з та № 7/з «Про вжиття протиепідемічних заходів реагування на поширення випадків гострої респіраторної хвороби, спричиненої корона вірусом СОVID-19» запроваджена дистанційна робота зі споживачами через кол-центр.

Відповідачу надана можливість подати показники спожитих послуг за допомогою телефону кол-центру 0800 300 118, через сайт водоканалу та viber: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Споживач подав в травні місяці 2020 року показник спожитих послуг води 280 м. куб., в червні місяці 2020 року - 10 м . куб., а в липні місяці 2020 року - 9 м. куб. на один із зазначених телефонів. Як пояснив позивач із-за перезавантаженості телефонів інформація не збереглася.

Дані покази спожитих послуг відповідачем не заперечуються, як підтверджено відповідачем в засіданні показники подавались позивачу в телефонному режимі в зв`язку з СОVID-19.

31 серпня 2021 відповідач отримав рахунок для проведення оплати за спожити послуги, в якому зафіксований показник 817 м. куб. (копія рахунку та копія Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №ОУ-0006639 від 31.08.2021, який підписаний споживачем додається).

Фактичні покази вузла комерційного обліку, в паперовому вигляді, подані відповідачем за вище зазначений період відсутні.

Копії рахунків, які виставлялись (надсилались) позивачем відповідачу за кожен (вказаний у розрахунку) місяць надання послуг отримані споживачем, про що свідчить подання ним копій рахунків до матеріалів справи.

За серпень 2021 року відповідач отримав рахунок особисто, що підтверджено відповідачем.

Відтак позивач просить суд стягнути з відповідача 60672,97 грн. основного боргу 882,63 грн. 3% річних та 1838,32 грн, інфляційних втрат.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Щодо підвідомчості даного спору господарському суду Львівської області суд зазначає, що Велика Палата Верховний Суду у постанові від 09.10.2019 у справі №127/23144/18 зазначила, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець, який припинив свою підприємницьку діяльність, відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з його підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відтак норми процесуальних законів наведено тут і далі у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, ст.20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із ч.1 ст. 128 ГПК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України.

За ч.1 ст.173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте, до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Відповідно до ст.52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Враховуючи наведене, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, спір про стягнення зі Лаврися Я.В. заборгованості за порушення умов договору від 31.01.2020 року (за вимогами згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог) належить до господарської юрисдикції.

Щодо суті спору.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» дія цього Закону поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об`єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, надають послуги з водовідведення, а також на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води та/або послуг з водовідведення, станом джерел, систем питного водопостачання та водовідведення, а також споживачів питної води та/або послуг з водовідведення.

Статтею 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», передбачено, що послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору з:

підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням та/або централізованим водовідведенням;

підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов`язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення;

об`єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об`єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та/або централізованого водовідведення водовідведення на підставі укладених ними договорів;

власниками будинків, що перебувають у приватній власності;

індивідуальними і колективними споживачами житлово-комунальних послуг, визначеними Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Договір про надання послуг з питного водопостачання та/або водовідведення укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що:

виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до п. 1 ч. 2. виробник зобов`язаний укласти договір з виконавцем (споживачем) про умови надання житлово-комунальних послуг.

З огляду на викладене, надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення здійснюється виключно на договірних засадах.

Як встановлено судом, 31.01.2020 сторонами було укладено договір з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

З 11.04.2020 по 21.09.2021 позивачем було надало відповідачу послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення обсягом за які, з врахування часткових оплат відповідача, заборгованість становить 60672,97 грн.

Зважаючи на наведене, позивачем протягом дії договору від 31.01.2020, який було підписано сторонами у відповідній редакцій, надавалися послуги, які охоплювалися предметом такого договору, відповідачем частково вартість таких послуг була сплачена, сторонами було узгоджено обсяг таких послуг та їх вартість.

Відповідач в судовому засіданні підтвердив отримання всіх актів здачі приймання робі, рахунків-фактур, які у справі, і підтвердив, що проводив саме ті оплати, які ним підтверджені та відображені в розрахунку позивача (інших оплат не було).

Крім того, відповідач підтвердив, що в письмовій формі (п.17 договору) не надавав позивачу даних (показань вузла комерційного обліку), а такі дані передавались виконавцю послуг (позивачу) в телефонному режимі. На запитання суду, чи передавав відповідач позивачу дані про об`єми водопостачання, які зазначені у розрахунку позивача, долученому до заяви зменшення розміру позовних вимог та які відображені в рахунках-фактурах на оплату, наявних у відповідача, останній заперечень не висловив. Доказів підтвердження зворотнього суду не надав.

Крім того, при дослідженні доказів в судовому засіданні відповідач підтвердив свій підпис на рахунках фактурах (наявних у справі), які частково відповідачем оплачені, а також на Акті №0У-0006639 здачі приймання робіт (надання послуг).

Матеріали справи не містять претензій, зауважень відповідача скерованих на адресу позивача щодо об`ємів наданих послуг, які відображені в рахунках фактурах позивача і які оплачувались відповідачем.

Доказів на спростування об`ємів послуг зазначених у розрахунку позивача відповідач не надав і під час розгляду справи.

В матеріалах справи відсутні докази, що у спірному періоді часу сторони дійшли згоди про припинення дії договору від 31.01.2020.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже, відповідач своїх зобов`язань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмові, речові та електронні докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Слід також зазначити, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Враховуючи наведене, оцінюючи докази в їх сукупності, керуючись внутрішнім переконанням, суд доходить висновку, що надані позивачем докази в їх сукупності є більш вірогідними на доведення факту заборгованості відповідача на суму 60672,97 грн.

Водночас, відповідач не спростував належними докази зворотнього.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень позивачем нараховано 882,63 грн. 3% річних та 1838,32 грн, інфляційних втрат .

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд встановив, що сума 3% річних становить 860,82 грн. (позивачем заявлено 882,63 грн.)

Таким чином, позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає до задоволення частково у розмірі 860,82 грн.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд встановив, що сума інфляційних втрат розрахована вірно і становить 1838,31 грн. Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а заборгованість, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення частково, складає: 60672,97 грн. основного боргу, 1838,31 грн. інфляційних втрат, 860,82 грн. 3% річних.

Судові витрати.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 7, 12, 13, 14, 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь Комунального підприємства Дрогобичводоканал Дрогобицької міської ради Львівської області (82100, Львівська область, м.Дрогобич, вул.Федьковича, буд.11, ідентифікаційний код 03348910) 60672,97 грн. основного боргу, 1838,31 грн. інфляційних втрат, 860,82 грн. 3% річних, 2269,22 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили в порядку ст. 327 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України,

Рішення може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення підписано 20.07.2022.

Суддя Кітаєва С.Б.