ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2022 року Справа № 904/415/22

м.Дніпро

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач)

суддів: Вечірка І.О., Паруснікова Ю.Б.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.05.2022 (повний текст складено 09.05.2022, суддя Колісник І.І.) у справі № 904/415/22

за позовом Фізичної особи-підприємця Хуторної Ольги Віталіївни, м.Новомосковськ Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни , м. Дніпро

про стягнення 45 290,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст обставин справи і рішення суду першої інстанції.

Фізична особа-підприємець Хуторна Ольга Віталіївна звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни про стягнення помилково надісланих 45290,58 грн., з яких: 40500,00 грн. - основний борг, 1351,96 грн. - інфляційні втрати, 3438,62 грн. - штрафні санкції; судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2481,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.05.2022 у справі № 904/415/22 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни на користь Фізичної особа-підприємця Хуторної Ольги Віталіївни безпідставно набуті кошти у сумі 40500,00 грн., судовий збір у сумі 2218,57 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2365,36 грн.; у решті позову - відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване обґрунтованістю і законністю позовних вимог про стягнення з відповідачки 40500,00 грн. у зв`язку з наявністю більш вірогідних доводів позивачки про помилкове перерахування спірної суми на рахунок відповідачки із застосуванням, поміж іншого, статті 1212 Цивільного кодексу України, що відповідає правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц (провадження № 61-15428св19).

Заявлені позивачкою вимоги про стягнення інфляційних втрат у сумі 1351,96 грн. розраховані позивачкою із суми заборгованості за період серпень - грудень 2021 року, що передує даті виникнення у відповідачки грошового зобов`язання з повернення безпідставно набутих нею спірних грошових коштів.

Тому, суд позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат не задовольнив.

Сплачений позивачкою судовий збір у сумі 2481,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн. суд поклав на відповідачку пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а саме: 2218,57 грн. - судовий збір (40500,00х2481,00/45290,58 = 2218,57); 2682,68 грн. - витрати на професійну правничу допомогу (40500,00х3000,00/45290,58 = 2682,68).

З урахуванням нормативних приписів частин першої, четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд вважав за можливе провести зустрічне зарахування витрат на професійну правничу допомогу, а саме зарахувати витрати відповідачки на професійну правничу допомогу в сумі 317,32 грн. у рахунок погашення витрат позивачки на професійну правничу допомогу в сумі 2682,68 грн.

Відтак, на відповідачку покладені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2365,36 грн. (2682,68 - 317,32 = 2365,36).

2.Короткі узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із рішеннями місцевого господарського суду, представник Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни адвокат Мальцева Ілона Миколаївна звернулась до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.05.2022 у справі №904/415/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає наступне:

- суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки зазначив в резолютивній частині рішення про безпідставність набуття спірних коштів, втім позивачкою заявлено про стягнення помилково перерахованих спірних коштів;

- суд не врахував зміст предмета позову, змінив його за власною ініціативою, визначивши у мотивувальній частині рішення правовідносини між сторонами як договірні, а позивач зазначає у позові відносини з відповідачем як помилкові, а не договірні;

- критичне ставлення суду до доказу отримання позивачем коштів у сумі 40500грн. від ТОВ «Золоті подорожі» є неправильним та призводить до повторного стягнення з відповідача на користь позивача тієї ж суми.

3.Узагальнені доводи інших учасників справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення господарського суду без змін з підстав, зазначених в цьому відзиві. Зокрема позивачка зазначила, що відповідачем не було надано належних доказів отримання спірної суми на законних підставах та доказів повернення цих коштів позивачу.

4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.05.2022 у справі № 904/415/22 та постановлено розгляд справи здійснити у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області слід залишити без змін, виходячи з наступного.

5. Встановлені та неоспорені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до платіжного доручення № 19 від 28.07.2021 Фізична особа-підприємець Хуторна Ольга Віталіївна (далі - позивачка) перерахувала на рахунок Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни (далі - відповідачка), відкритий у Тернопільській філії АТ КБ «Приватбанк», грошові кошти в сумі 40500,00 грн. із призначенням платежу "за інформаційні послуги, без ПДВ" (а.с. 15).

Вважаючи зазначений переказ помилковим, позивачка звернулася до АТ Комерційний банк «Приватбанк» про повернення перерахованих коштів, у відповідь на що банк листом №20.1.0.0.0/7-220201/15228 від 01.02.2022 відмовив заявниці (а.с. 22).

02.12.2021 позивачка надіслала на адресу відповідачки вимогу № 30/3 від 30.11.2021 про повернення на банківський рахунок помилково перерахованих коштів у строк до 10.12.2021 (а.с. 20 - 21).

За інформацією з офіційного веб-сайту оператора поштового зв`язку щодо трекінгу направленого позивачкою поштового відправлення за № 374, вимога про повернення коштів одержана адресатом 26.01.2022 (а. с. 23).

У зв`язку з тим, що на досудову вимогу спірні кошти відповідачка не повернула, позивачка звернулася до суду.

Предметом доказування у справі є обставини щодо наявності/відсутності договірних відносин між сторонами та правових підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів на суму 40500,00 грн, перерахованих на її рахунок позивачкою за платіжним дорученням № 19 від 28.07.2021.

6. Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

ГК України визначає, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст. 173).

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174).

Частина 1 ст. 181 ГК України передбачає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. (ст. 11).

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Пунктом 1 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Водночас, згідно з частиною першою статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

За статтею 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За нормативними приписами статті 902 цього Кодексу виконавець повинен надати послугу особисто.

У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За змістом частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст. 905 ЦК України).

Отже, для підтвердження укладення сторонами договору про надання інформаційних послуг мають бути докази досягнення ними згоди з таких істотних умов, як предмет договору, ціна послуги та строк договору.

Реалізація договірних правовідносин відбувається, зокрема, шляхом здійснення господарських операцій, які за приписами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підлягають оформленню первинними документами. Вимоги щодо форми та змісту первинних документів встановлені статтею 9 указаного Закону.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що призначення платежу, зазначеного у платіжному дорученні №19 від 28.07.2021 про перерахування спірних грошових коштів у сумі 40500,00 грн. «за інформаційні послуги», за своєю правовою природою характерне для правовідносин за договором про надання послуг, доказів укладення якого у справу не надано.

Порядок повернення безпідставно набутого майна регулюються ст. 1212 Цивільного кодексу України (Глава 83 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 цієї статті Кодексу особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 139 ГК України гроші у національній валюті є коштами у складі майна суб"єктів господарювання, тобто майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Позивачем належним чином доведено безпідставність перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 40500,00 грн., а відповідачем, у свою чергу, не надано будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76 77 ГПК України на підтвердження правомірності набуття такого майна (отримання грошових коштів).

В процесі розгляду справи відповідач заперечував проти обґрунтованості позовних вимог, мотивуючи свою позицію наявністю з позивачкою договірних правовідносин із надання останній інформаційних послуг, пов`язаних із пошуком навчальних закладів м. Нью-Йорка (США) і м. Лондона (Велика Британія) та організації освітнього туру до навчальних закладів зазначених міст. На підтвердження відповідачкою надано договір про здійснення спільної діяльності від 25.11.2020 (далі - договір), укладений між відповідачкою (cторона - 1) та ТОВ "Золоті подорожі" (сторона - 2).

За цим договором сторони дійшли згоди про здійснення спільної діяльності у сфері освітньої діяльності (п. 1.1 договору).

За умовами пункту 2.1 договору для досягнення мети, вказаної в пункті 1.1 цього договору, сторона-1 здійснює такі дії: надає замовнику послуги у організації та реєстрації виїзду на навчання за кордон (Великобританія, США та країни Євросоюзу), а також про надання додаткових послуг супроводження за кордоном.

Додаткових угод до цього договору про надання визначених ним послуг саме позивачці відповідачкою суду не надано; окремий договір між сторонами у цій справі відсутній; рахунку на оплату послуг на суму 40500,00 грн. та акта про надання послуг на цю суму ані позивачка, ані відповідачка суду не надали; докази досягнення сторонами у цій справі згоди з усіх істотних умов договору з надання інформаційних послуг відсутні. Не надано також жодного вірогідного доказу надання означених послуг відповідачці.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду про те, що наданий відповідачкою договір про здійснення спільної діяльності від 25.11.2020 не може вважатися належним та допустимим доказом наявності між сторонами у цій справі договірних відносин із надання інформаційних послуг.

Судова колегія зазначає, що за змістом статті 1212 Цивільного кодексу України, важливим є тільки факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно з абзацем 2 пункту 1.23. статті 1 вищезазначеного Закону, неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є, зокрема, гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц (провадження № 61-15428св19).

За вказаних обставин місцевий суд дійшов вірного правильного висновку про неприйнятність доводів відповідачки щодо повернення нею позивачці через ТОВ «Золоті подорожі» спірної суми відповідно до платіжного доручення останнього № 846 від 02.11.2021, оскільки призначенням платежу за цим платіжним дорученням є «повернення помилково перерахованих коштів за вступ до ВУЗу США без ПДВ», а не за надання інформаційних послуг позивачці згідно з її платіжним дорученням № 19 від 28.07.2021.

Участь відповідачки у поверненні позивачці спірної суми через ТОВ «Золоті подорожі» шляхом попереднього переказу нею на рахунок останнього коштів за квитанцією №0.0..1 від 02.11.2021 судом оцінюється критично, так як за цією квитанцією відправником коштів є не відповідачка; сума переказу - 40000,00 грн, а не 40500,00 грн; призначення платежу - оплата за тур. послуги, № дог. 27, повернення за вступ до ВУЗу Америки та не для позивачки ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тому, з урахуванням положень частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, відповідачка повинна була повернути позивачці безпідставно набуті кошти в сумі 40500,00 грн у семиденний строк від дня отримання нею вимоги позивачки (26.01.2022), тобто не пізніше 02.02.2022.

Належних та допустимих доказів на підтвердження виконання вимоги позивачки про повернення безпідставно отриманих коштів відповідачка суду не надала.

Щодо заявленої позивачкою до стягнення штрафної санкції у сумі 3438,62 грн. розрахованої із заборгованості у сумі 40500,00 грн. за період з 05.08.2021 по 31.01.2022 з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, колегія суддів зазначає наступне.

За своєю правовою природою заявлена штрафна санкція є пенею.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (частина шоста статті 232 Господарського кодексу України).

За змістом статті 546 Цивільного кодексу України неустойка є різновидом забезпечення виконання зобов`язання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Оскільки договірні відносини між сторонами відсутні, а чинне законодавство у спірних правовідносинах між ними не передбачає за можливе стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання про повернення спірних грошових коштів, то місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про стягнення штрафної санкції у сумі 3438,62 грн. є безпідставними й задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц за наслідками неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги позивачки в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки заявлені до стягнення інфляційні втрати у сумі 1351,96 грн. розраховані із суми заборгованості за період серпень - грудень 2021 року, що передує даті виникнення у відповідачки грошового зобов`язання з повернення безпідставно набутих нею спірних грошових коштів.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат не оскаржується.

7. Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи скаржника з підстав, викладених у пункті 6 цієї постанови, а також в силу наступного.

Щодо доводів скаржниці про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки зазначив в резолютивній частині рішення про безпідставність набуття спірних коштів, втім позивачкою заявлено про стягнення помилково перерахованих спірних коштів, а також про те, що суд не врахував зміст предмета позову, змінив його за власною ініціативою, визначивши у мотивувальній частині рішення правовідносини між сторонами як договірні, а позивач зазначає у позові відносини з відповідачем як помилкові, а не договірні, колегія суддів зазначає наступне.

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову, не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Крім того, зазначення позивачкою про помилкове перерахування нею грошових коштів вірно кваліфіковане судом як безпідставне отримання коштів відповідачкою, що цілком узгоджується зі змістом ст.1212 ЦК України, про що правильно вказав суд і що доводами апеляційної скарги не спростовано.

Щодо доводів скаржниці про те, що критичне ставлення суду до доказу отримання позивачем коштів у сумі 40500грн. від ТОВ «Золоті подорожі» є неправильним та призводить до повторного стягнення з відповідача на користь позивача тієї ж суми, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила щодо оцінки доказів закріплено у статті 86 ГПК України, згідно частини першої якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Колегія суддів вважає наведені скаржницею посилання необґрунтованими, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази існування між сторонами договірних правовідносин, на підставі яких відповідач мав право виставити позивачу рахунок на оплату, про що детально вказано у п.6 цієї постанови.

Відповідачем наведене не спростовано.

Тому колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Дніпропетровської області у рішенні від 09.05.2022 у справі № 904/415/22 законними та обґрунтованими.

При цьому доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

8. Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права і інтереси особи, за захистом яких вона звернулась до суду.

Право скаржника не порушено.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

10. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 275-280, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця Лебедєвої Наталії Геннадіївни адвоката Мальцевої Ілони Миколаївни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.05.2022 у справі № 904/415/22 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.05.2022 у справі № 904/415/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Ю.Б.Парусніков

Суддя І.О. Вечірко