ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"20" липня 2022 р. м. Київ Справа № 911/325/22

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Тимошенко Д.Ю., розглянувши справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» (01033, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 67-Б, код: 33629567)

до

державного підприємства «Київське лісове господарство» (08114, Київська обл., Бучанський р-н, село Стоянка, вул. Лісова, будинок 15, код: 00991373)

про стягнення 1574178,11 гривень

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» про стягнення з державного підприємства «Київське лісове господарство» грошових коштів в порядку реституції у розмірі 1574178,11 гривень.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що за умовами договору від 09.02.2006 Обухівська міська рада Обухівського району Київської області, ТОВ «Київщина-Житло», ДП «Київський лісгосп» домовились про реалізацію проекту з будівництва житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові. Протягом дії вказаного договору сторонами угодою від 27.01.2010 та додатковими угодами від 16.02.2006, від 05.02.2010, від 01.06.2010 вносилися зміни та доповнення до договору від 09.02.2006.

За доводами позивача в результаті вчинених правочинів державне підприємство «Київське лісове господарство» отримало 3 квартири, зокрема: квартиру 109 в м. Києві по вул. Сорокаріччя Жовтня буд. № 130/57 площею 130,30 кв.м.; квартиру № 225 в м. Києві по вул. Георгія Гонгадзе буд. 21 загальною площею 101,60 кв.м.; а також квартиру № 32 в буд. 3 м-н Сосновий в м. Обухів, Київської обл., загальною площею 77,9 кв.м..

Позивач зазначає, що 03.08.2010 Обухівською міською радою, ТОВ «Київщина-Житло», ДП «Київський лісгосп» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим за актом зазначена квартира була передана на користь ОСОБА_1 .

При цьому, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.09.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021 вказані вище правочини визнано недійсними, тому позивач керуючись ст. 216 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача в порядку реституції вартість переданої за договорами квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 77,9 кв.м., яка згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості становить 1574178,11 гривень.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.04.2022 відкрито провадження та призначено підготовче провадження на 18.05.2022, яке в подальшому неодноразово судом відкладалося та остаточно призначено на 20.07.2022.

На адресу суду 15.06.2022 від відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі, яка обґрунтована тим, що за змістом позовної заяви позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилається на обставини встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2021 у справі № 911/1783/21. Проте, вказане рішення не набрало законної сили, оскільки наразі переглядається в апеляційному порядку, тому, на переконання відповідача, наявні підстави для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 911/1783/21.

До суду 28.06.2022 від відповідача надійшли відзив на позов та клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивовано тим, що 10.01.2022 позивач звертався до Господарського суду Київської області з позовом до державного підприємства «Київське лісове господарство» про стягнення 1574178,11 гривень.

Водночас, ухвалою Господарського суду Київської області від 17.01.2022 у справі № 911/126/22, яка набрала законної сили та в апеляційному порядку не оскаржена, відмовлено позивачу у відкритті провадження у справі та роз`яснено позивачу, що заявлені позовні вимоги підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Тобто, як вказує відповідач, у справі № 911/126/22 предмет і підстави позову, а також суб`єктний склад сторін є тотожними, що і у справі № 911/325/22, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Від позивача 19.07.2022 надійшла заява, за змістом якої позивач не заперечує проти задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

На адресу суду 19.07.2022 від відповідача надійшли письмові пояснення та клопотання про залишення позову без розгляду.

Обґрунтовуючи необхідність залишення позову без розгляду відповідач посилається на приписи п. 2 ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Враховуючи те, що позивач тричі звертався до Господарського суду Київської області із позовною заявою до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, що, на думку відповідача, свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами, то позов у цій справі підлягає залишенню судом без розгляду.

В судове засідання 20.07.2022 з`явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, про закриття провадження у справі та про залишення позову без розгляду, суд дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Неможливість розгляду конкретної справи до вирішення іншим судом іншої справи полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Суд зазначає, що для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, з іншою справою, що розглядається судом; 2) чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Проте, відповідачем не обґрунтовано належним чином, з`ясування яких саме обставин у межах справи № 911/1783/21 унеможливлює розгляд цієї справи та не зазначено, які саме обставини не можуть бути встановлені судом самостійно при розгляді цієї справи.

З огляду на викладене вище, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 911/325/22.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-житло» до державного підприємства «Київське лісове господарство» про стягнення вартості майна, Господарський суд Київської області у справі № 911/126/22 встановив, що квартира, яка знаходиться за адресою: Київська область, місто Обухів, м-н Сосновий, будинок 3, квартира № 32, загальною площею 77,9 кв.м., вартість якої товариство з обмеженою відповідальністю «Київщина-житло» просить суд стягнути з державного підприємства «Київське лісове господарство», належить ОСОБА_1 , на підставі договору про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006. Відтак, вказана квартира належить фізичній особі, яка не може бути стороною у господарському спорі, тому заявником не дотримано вимог ст. ст. 4, 20 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вказані обставини суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (пункт 1).

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 14 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

При цьому, формування предмета та підстав позову, а також визначення складу відповідачів у справі є диспозитивним правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Водночас, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З матеріалів справи слідує, що переданий на розгляд суду спір відповідно до суб`єктного складу учасників справи та предмета позовних вимог є спором, який віднесено до юрисдикції господарських судів, тому підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України відсутні, що зумовлює висновки суду про відмову у задоволенні клопотання відповідача.

Стосовно клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду на підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступних висновків.

Так, однією із засад господарського судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами (п. 11 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 5 ч. 5 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їх обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Слід зазначити, що принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Водночас за умови наведення ч. 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України переліку дій, які суд може визнати зловживанням процесуальними правами, що суперечить завданню господарського судочинства, виключного переліку дій, які можуть розцінюватися судом як зловживання правом, приписами господарського процесуального кодексу не встановлено.

Зловживання правом це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17).

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом є порушення прав або охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також обирає спосіб захисту такого права.

Та, як вже зазначалося судом, визначення складу сторін, формулювання позовних вимог відноситься до виключної компетенції позивача у справі, оскільки згідно ст. 14 Господарського процесуального кодексу України за принципом диспозитивності учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Водночас суд перевіряє доводи позивача та залежно від встановленого вирішує питання про наявність або відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права або інтересу, а також з`ясовує, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права передбаченим законодавством способам, чи забезпечує спосіб захисту поновлення порушеного права позивача, а також встановлює чи до належного відповідача пред`явлено позов.

Суд зазначає, що під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму господарського процесуального правопорушення, тобто умисні, недобросовісні дії учасників господарського процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав учасників судового процесу та їх представників, та перешкоджанням діяльності суду із справедливого та своєчасного розгляду і вирішення господарської справи.

Разом з тим у вирішенні питання про визнання тих чи інших дій зловживанням процесуальними правами, позиція учасника справи є важливою, але не вирішальною, оскільки законодавець відносить ці повноваження до виключної компетенції судів.

Отже, з аналізу вказаних вище положень чинного процесуального законодавства слідує, що застосування заходів процесуального примусу до сторін спору та учасників судового розгляду є правом, а не обов`язком суду; застосування заходів процесуального примусу є крайньою мірою впливу на сторін спору та учасників судового розгляду з метою спонукання вказаних осіб (їх представників) до добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Розглянувши подане відповідачем клопотання, судом не встановлено у діях позивача зловживання процесуальними правами, тож подане відповідачем клопотання з заявлених підстав задоволенню не підлягає.

Натомість, пунктом 3 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/1783/21 за позовом ТОВ «Київщина-Житло» про стягнення з державного підприємства «Київське лісове господарство» грошових коштів в порядку реституції 9200000 гривень вартості майна, 2219214,31 гривень збитків та 332567,04 гривень збитків.

В обґрунтування позову у справі № 911/1783/21 ТОВ «Київщина-Житло» вказало, що за договором від 09.02.2006 Обухівська міська рада Обухівського району Київської області, ТОВ «Київщина-Житло», ДП «Київський лісгосп» домовились про реалізацію проекту з будівництва житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові. Сторони визначили, що відносини, які склалися між ними стали запорукою їх довгострокової і взаємовигідної співпраці з метою успішної реалізації проекту, вказаного у п. 1.1 цього Договору, а саме: ДП «Київський лісгосп» погоджується на вилучення Обухівською міською радою Обухівського району Київської області земельної ділянки лісового фонду, розміром 5 га., що розташована в Обухівському лісництві ДП «Київський лісгосп», квартал 60, для подальшого будівництва ТОВ «Київщина-Житло» на цій земельній ділянці Житлового комплексу, будівельна адреса якого вказана в п.1.1 цього договору (п.1.2.1); Обухівська міська рада Обухівського району Київської області передає ТОВ «Київщина-Житло» у тимчасове користування земельну ділянку, вказану у п. 2.1 цього договору під будівництво житлового комплексу. На протязі дії Договору від 09.02.2006 року Додатковою угодою від 16.02.2006 року, Угодою від 27.01.2010 року, Додатковою угодою від 05.02.2010 року, Додатковою угодою від 01.06.2010 року, сторонами вносилися погоджені доповнення та зміни. Крім того, 03.08.2010 року сторони за Договором від 09.02.2006 року і громадянин України ОСОБА_1 уклали договір про відступлення права вимоги.

В результаті вчинених правочинів відповідач отримав 3 квартири, зокрема: квартиру АДРЕСА_3 площею 130,30 кв.м.; квартиру № 225 в м. Київ по вул. Георгія Гонгадзе буд. 21 загальною площею 101,60 кв.м.; а також квартиру № 32 в буд. 3 м-н Сосновий в м. Обухів, Київської обл. загальною площею 77,9 кв.м.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.09.2020, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021 вказані договори визнано судом недійними, у зв`язку з чим, позивач керуючись ст. 216 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача в порядку реституції вартість переданих за договорами квартир та збитки спричинені знеціненням даних квартир, у зв`язку з курсовим коливанням.

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2021 у справі № 911/1783/21 позов ТОВ «Київщина-Житло» задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства «Київське лісове господарство» на користь ТОВ «Київщина-Житло» 9009548,53 гривень грошових коштів в порядку реституції та 1557635,91 гривень збитків.

Як вбачається зі змісту зазначеного рішення судом задоволено позовні вимоги в частині стягнення вартості 2-х квартир, зокрема вартості квартири 109 в м. Києві по вул. Сорокаріччя Жовтня буд. №130/57 площею 130,30 кв.м.; квартиру № 225 в м. Київ по вул. Георгія Гонгадзе буд. 21 загальною площею 101,60 кв.м.

Щодо стягнення в порядку реституції вартості квартири № 32 в буд. 3 м-н Сосновий в м. Обухів, Київської обл. загальною площею 77,9 кв.м. судом було відмовлено.

Наразі, щодо зазначеного рішення ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП «Київський лісгосп».

Суд зазначає, що необхідною передумовою для застосування правових наслідків передбачених п. 3 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України є встановлення судом, що на час звернення позивача до суду між тими сторонами в провадженні цього чи іншого суду перебуває справа за позовом між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову, як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, є спосіб захисту цього права чи інтересу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 908/299/18).

Дослідивши зміст позовних вимог по справі № 911/1783/21 у порівнянні із змістом позовних вимог у межах розглядуваної справи судом встановлено, що в обох справах склад сторін, їх процесуальне становище, а також підстави позову є тотожними. Тотожними є і правові підстави позову.

Щодо предмету позову, то, як вбачається, відмінність позовних вимог полягає лише у розмірі стягуваної суми, а також того, що в межах розглядуваної справи позивачем не ставиться питання про стягнення збитків, як у справі № 911/1783/21.

А саме, в межах справи № 911/1783/21 позивач в рахунок стягнення в порядку реституції вартості квартири № 32 в буд. 3 м-н Сосновий в м. Обухів, загальною площею 77,9 кв.м. просив стягнути з відповідача 1950000 гривень, а в межах розглядуваної справи просить стягнути 1574178,11 гривень.

Тобто позовні вимоги щодо відшкодування в порядку реституції вартості квартири № 32 в буд. 3 м-н Сосновий в м. Обухів, що є предметом розглядуваної справи, входили до складу позовних вимог у справі № 911/1783/21 та саме у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування в порядку реституції вартості цієї квартири судом було відмовлено.

Отже, предмет позову, принаймні в частині вимог про відшкодування вартості квартири № 32 в буд. 3 м-н Сосновий в м. Обухів, Київської обл. загальною площею 77,9 кв.м. в обох справах є тотожним.

Різниця у стягуваній сумі не впливає на оцінку суду про тотожність предмету спору у обох справах, оскільки позовні вимоги у розглядуваній справі входили до складу загальних позовних вимог у справі № 911/1783/21 в більшому розмірі, тобто стягувана сума по цій справі повністю поглинається сумою, що була предметом стягнення у справі № 911/1783/21.

З огляду на викладене судом вбачається, що спір між ТОВ «Київщина-Житло» та ДП «Київський лісгосп» з приводу відшкодування в порядку реституції вартості квартири № 32 в буд. 3 м-н Сосновий в м. Обухів, Київської обл. загальною площею 77,9 кв.м. наразі перебуває на розгляді Північного апеляційного господарського суд, що зумовлює висновки суду про наявність підстав для залишення позову без розгляду згідно приписів п. 3 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 226, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» до державного підприємства «Київське лісове господарство» про стягнення 1574178,11 гривень залишити без розгляду.

Ухвала складена та підписана 25.07.2022, набирає законної сили негайно після її оголошення, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з моменту її складення у відповідності до ст.ст. 255, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Р.М. Колесник