УХВАЛА

21 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 913/369/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача - фізичної особи - підприємця Коваленка Романа Івановича - не з`явився,

відповідача - фізичної особи - підприємця Бондаренка Дмитра Івановича Пасічник А.З., адвокат (ордер ВО № 1034147),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Коваленка Романа Івановича

на рішення господарського суду Луганської області від 07.10.2021 (суддя Іванов А.В.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 (головуючий суддя: Попков Д.О., судді: Стойка О.В., Істоміна О.А.)

у справі № 913/369/21

за позовом фізичної особи - підприємця Коваленка Романа Івановича (далі - ФОП Коваленко Р.І., позивач)

до фізичної особи - підприємця Бондаренка Дмитра Івановича (далі - ФОП Бондаренко Д.І., відповідач)

про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

ФОП Коваленко Роман Іванович звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до ФОП Бондаренка Дмитра Івановича про визнання недійсним договору оренди від 01.03.2019 № 010319.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: 01.03.2019 між сторонами було укладено договір оренди № 010319, за умовами якого відповідач зобов`язався передати позивачу у користування за плату на певний строк об`єкт нежитлового нерухомого майна: будівлю нежитлового приміщення (далі - майно), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25, що розташована на земельній ділянці площею 1258 кв. м. за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, загальною площею 320,8 кв. м.; даний договір є недійсним, оскільки він містить положення, які прямо суперечать цивільному законодавству, зокрема, пункту 1.4 договору, в якому зазначено про здійснення Орендарем діяльності відповідно до статуту, в той час як фізична особа-підприємець діє на підставі запису в ЄДР; пунктом 1.6 договору передбачено, що Орендодавець є власником майна, однак, відповідач не може бути власником майна, вказаного в договорі як об`єкт оренди, оскільки приміщення загальною площею 320,8 кв. м., розташоване за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, є об`єктом незавершеного будівництва готовністю 88%, в зв`язку з чим відповідач є власником будівельних матеріалів; на момент укладення договору відповідач не набув статусу власника об`єкта нерухомості, тому не мав достатньої правової підстави, щоб вважатися власником майна та не мав правової підстави передавати позивачеві правомочність з користування предметом договору; відповідач не мав законного права на отримання коштів від позивача і безпідставно вимагає сплатити кошти за оренду неіснуючого нерухомого об`єкту; нежитлове приміщення, що є об`єктом договору оренди від 01.03.2019 № 010319, до прийняття в експлуатацію не є об`єктом цивільного обороту, а отже у відповідача були відсутні повноваження на розпорядження ним і, відповідно, відсутні повноваження на укладення договору оренди з позивачем; фактичного користування позивачем об`єктом оренди не відбулося, правовідносини між сторонами не виникли, тому і права отримувати орендну плату за вказаним договором відповідач не має.

Рішенням господарського суду Луганської області від 07.10.2021 у справі № 913/369/21, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2022, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалені судові рішення мотивовані недоведеністю позивачем наявності підстав, з якими приписи статті 215 Цивільного кодексу України пов`язує визнання правочинів недійсними. Так, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх судових інстанцій зазначили що:

- право власності за відповідачем на об`єкт нерухомого майна, яке є об`єктом незавершеного будівництва готовністю 88% та розташований за адресою: 93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Заводська, буд. 34, зареєстровано 20.10.2017 на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2017 № 1258, а отже спірний об`єкт нерухомого майна, який є предметом спірного договору оренди, є об`єктом цивільних прав, оскільки право власності на нього зареєстровано у встановленому законом порядку не зважаючи на той факт, що таке майно виступає як об`єкт незавершеного будівництва;

- після набуття права власності за договором купівлі-продажу від 20.07.2017 № 1258 та проведення державної реєстрації такого права, відповідач став законним власником спірного об`єкту нерухомого майна та був таким на момент надання його в оренду позивачу за спірним договором оренди № 010319. Відтак, відсутні підстави стверджувати, що у відповідача, на момент укладення спірного договору, не було необхідного обсягу цивільної дієздатності ;

- необґрунтованими є твердження позивача про те, що відповідач не може бути власником майна, яке є предметом договору оренди № 010319 від 01.03.2019, а є власником будівельних матеріалів, оскільки таке майно було придбано відповідачем за договором купівлі-продажу, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію, тому відповідач став законним власником нерухомого майна, а не будівельних матеріалів;

- безпідставним є посилання позивача на те, що спірний договір є недійсним, так як він містить положення, які прямо суперечать цивільному законодавству (зокрема, пункту 1.4 договору оренди), оскільки вказівка в пункті 1.4 договору оренди ніяким чином не спотворює умови цього договору та реальну мету для якої позивач отримав в користування орендоване майно. Крім того в преамбулі договору оренди № 010319, який підписаний позивачем без жодних застережень чи зауважень, чітко вказано, що цей договір уклали ФОП Бондаренко Д.І., діючий на підставі виписки з ЄДР № 0000291 від 15.05.2000, та ФОП Коваленко діючий на підставі (також виписки чи витягу) з ЄДР №305 від 12.04.2017, відтак сторонами дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту правочину, тому значений договір не їм не суперечить;

- позивач наголошував, що відповідно до умов договору оренди майно передається на підставі акту приймання-передачі, проте відповідач відмовився укладати такий акт, сторони не підписували жодних документів, а отже об`єкт не було надано в оренду. Разом з тим судами встановлено, що будь-яких доказів на підтвердження пропозиції укласти акт приймання-передачі орендованого майна чи відмови від його підписання ні позивачем, ані відповідачем надано суду не було. Крім того, положення договору покладали на сторони взаємні обов`язки щодо приймання-передачі майна одне одному і не ставили їх виконання в залежність від підписання чи не підписання акту приймання-передачі. При цьому факт отримання позивачем майна в оренду, його користування таким майном та сплати за нього орендної плати у порядку і розмірі, що визначені договором, підтверджується постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 у справі №913/461/20. Так постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 у справі №913/461/20 встановлено факт передачі майна в оренду позивачу за укладеним договором від 01.03.2019, користування ФОП Коваленком Р.І. таким майном в період з 01.03.2019 по 31.07.2020 та сплату позивачем орендної плати за користування цим майном, тому твердження позивача про не підписання сторонами актів приймання-передачі майна, в зв`язку з чим не відбулося користування об`єктом та не виникли правовідносини оренди між сторонами, є недоречними;

- відсутні підстави для застосування частини першої статті 230 Цивільного кодексу України, оскільки у даному випадку позивачем як особою, яка отримала всі наслідки правочину на які вона розраховувала, не надано будь-яких доказів факту введення його в оману, чим друга сторона (відповідач) скористалась, у зв`язку з чим, не доведено й умислу відповідача та істотність значення обставин щодо введення позивача в оману стосовно укладення оспорюваного правочину. У зв`язку із наведеним, доводи позивача щодо введення його в оману відповідачем, під час укладання спірного договору, є безпідставними та таким, що спростовуються матеріалами справи;

- судами встановлено, що волевиявлення осіб, які вчинили правочин було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а правочин був спрямований на настання правових наслідків, оскільки майно за договором оренди від 01.03.2019 № 010319 було передано позивачу, який користувався ним протягом тривалого періоду з 01.03.2019 до 31.07.2020 та частково сплачував орендну плату за його користування (підтверджується встановленими у постанові Східного апеляційного господарського суду від 01.06.2021 у справі № 913/461/20 обставинами). Відтак, поведінка позивача щодо укладення спірного договору оренди, приймання ним майна в користування та подальше виконання договору, зокрема, здійснення в ньому своєї господарської діяльності, часткова сплата орендної плати за умовами договору, свідчать про досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов та вчинення позивачем дій, спрямованих на його реальне виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції і постановою суду апеляційної інстанції, ФОП Коваленко Р.І. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права, зокрема, приписів статей 179 - 182, 331 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 909/935/15 та від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15 стосовно того, що нежитлове приміщення, що є об`єктом спірного договору оренди, до прийняття в експлуатацію не є об`єктом цивільного обороту, тому у відповідача були відсутні повноваження на розпорядження ним, і, відповідно, відсутні повноваження на укладення договору оренди.

Ухвалою Верховного Суду від 28.04.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 23.06.2022.

23.06.2022 розгляд касаційної скарги не відбувся у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді у справі № 913/369/21, про що ФОП Коваленко Р.І. був повідомлений телефонограмою Суду 21.06.2022 із зазначенням про те, що про дату і час наступного судового засідання буде повідомлено додатково.

Ухвалою Суду від 27.06.2022, яка оприлюднена в електронній формі в порядку, визначеному законодавством в Єдиному державному реєстрі судових рішень 28.06.2022, розгляд касаційної скарги призначено на 21.07.2022 о 12:30, про що через відсутність обміну з відділеннями зв`язку 93010, 93012 в умовах воєнного стану (акти від 30.06.2022 №№ 500, 501 в матеріалах справи) учасників справи з місцезнаходженням на тимчасово окупованій території було повідомлено 08.07.2022 шляхом розміщення на офіційному веб-сайті судової влади України згідно зі статтею 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також телефонограмами від 19.07.2022.

Представнику ФОП Коваленко Р.І. - адвокату Крічфалушій-Степановій К.М. ухвала Суду від 27.06.2022 надіслана на офіційну адресу представника, яка міститься в матеріалах справи.

Від відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив.

21.07.2022 через електронну пошту Верховного Суду від ФОП Коваленка Р.І. надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована тим, що про розгляд справи позивач та його представник дізналися лише 19.07.2022 (телефонограмою Суду), тому підготувати технічну базу для здійснення судового засідання у режимі відеоконференції не вдалося (доказів неможливості здійснення судового засідання у режимі відеоконференції не надано).

Суд, з урахування приписів частини першої статті 43 (учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами), статті 300 ГПК України (суд касаційної інстанції здійснює перегляд судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), а також з урахуванням пояснень ФОП Бондаренка Д.І., не визнав поважними причини неявки позивача та порадившись на місці ухвалив за можливе здійснювати розгляд касаційної скарги ФОП Коваленка Р.І. у судовому засіданні 21.07.2022, чим відмовив ФОП Коваленку Р.І. у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи Верховний Суд врахував: наявність у позивача інформації про судове провадження у цій справі в суді касаційної інстанції (про що, зокрема, ФОП Коваленко Р.І. був повідомлений телефонограмою Суду 21.06.2022) та обов`язок сторони в розумні інтервали часу вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007, та «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

21.07.2022 представник ФОП Бондаренка Д.І. брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів згідно з ухвалою Суду від 20.07.2022.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (яка оприлюднена 14.12.2021 у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Верховний Суд зазначає, що для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 909/935/15 та від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15, то Верховний Суд зазначає таке.

Верховний Суд з`ясував, що постанова Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 909/935/15, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом Богородчанського районного споживчого товариства до Старунської сільської ради про визнання за позивачем права власності на торговий комплекс площею 1297,6 кв. м, розташований в с. Старуня Івано-Франківської області. Водночас позовні вимоги у зазначеній справи були обґрунтовані тим, що Богородчанським райвиконкомом було дозволено позивачу здійснити будівництво вказаного торгового центру. Будівництво було завершено, однак частина будівлі не була здана в експлуатацію, і на даний час відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності позивача на цей об`єкт нерухомості. При цьому, розглядаючи справу № 909/935/15 апеляційний господарський суд установив ступінь готовності торгового центру лише на 93%, а також те, що оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено, то суд дійшов висновку про передчасність позову, а тому відмовив в його задоволенні. Верховний Суд погодився із наведеним висновком апеляційного господарського суду.

Крім того, постанова Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 914/1658/15, на яку посилається скаржник, ухвалена за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський автоцентр «Камаз» до приватного підприємства «Львівський автоцентр «Камаз» та Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради від 15.12.2011 № 1057, договору оренди земельної ділянки від 28.12.2011 № 3-1891 та визнання права постійного користування земельною ділянкою. Позивач просив визнати право постійного користування землею згідно Акту на право користування землею серії Б № 083115. Отже, як об`єкти спірних правовідносин, предмет, підстави позовів та, відповідно правове регулювання у порівнювальних справах є різними.

Так у справі, що розглядається, судами встановлено, що право власності за відповідачем на об`єкт нерухомого майна, яке є об`єктом незавершеного будівництва готовністю 88%, зареєстровано 20.10.2017 на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2017 № 1258, отже, спірний об`єкт нерухомого майна, який є предметом договору оренди, є об`єктом цивільних прав, оскільки право власності на нього зареєстровано у встановленому законом порядку не зважаючи на той факт, що таке майно виступає як об`єкт незавершеного будівництва.

З наведеного вбачається, що справи № 909/935/15 та № 914/1658/15 та справа що розглядається (№ 913/369/21), суттєво відрізняються за обставинами встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.

Також Верховний Суд звертає увагу на те, що зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається надання останнім (судом) оцінки доводам та аргументам позивача щодо врахування зазначених вище постанов Верховного суду у справах № 914/1658/15 та № 909/935/15, на які скаржник здійснює свої посилання в доводах касаційної скарги, при розгляді даної справи. При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що зазначені справи (№ 914/1658/15 та № 909/935/15) не є релевантними до справи, яка розглядається (№ 913/369/21), тобто, вказаний аргумент позивача вже досліджувався та йому була надана належна правова оцінка судом апеляційної інстанції (на предмет подібності).

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 913/369/21.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Коваленка Романа Івановича на рішення господарського суду Луганської області від 07.10.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 у справі № 913/369/21, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Коваленка Романа Івановича на рішення господарського суду Луганської області від 07.10.2021 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 у справі № 913/369/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова