УХВАЛА

19 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 906/1521/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача - Абросімов С.С., Величко Д.В.,

відповідача 1 - не з`явився,

відповідача 2 - Винокуров О.В., Сокол Д.В.,

відповідача 3 - не з`явився,

третьої особи - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Житомирської області

у складі судді Соловей Л. А.

від 16.11.2021 та

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Петухов М. Г., Маціщук А. В., Олексюк Г. Є.

від 03.05.2022

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: ОСОБА_4

про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, визначення розміру статутного капіталу товариства та визначення розмірів часток учасників,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним рішення загальних зборів, оформлене протоколом № 5, позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 24.01.2017;

- визначення розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" у сумі 7 000 000,00 грн та розміру часток учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" у наступному співвідношенні: частка розміром 99% статутного капіталу номінальною вартістю 6 930 000,00 грн належить ОСОБА_1 ; частка розміром 1% статутного капіталу номінальною вартістю 70 000,00 грн належить ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі № 906/655/18 погодився з аргументами позивача, що їй належало право застави на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" в розмірі 99%, яке виникло в силу закону. При цьому, позивач, посилаючись на частину 2 статті 586, частину 6 статті 694 Цивільного кодексу України, частину 2 статті 17 Закону України "Про заставу" та частину 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку", зазначив, що відчуження майна, що є предметом застави (іпотеки) можливе лише за згодою заставодержателя (іпотекодержателя). Однак, враховуючи, що відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частки розміром 99% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" відбулось без обов`язкового погодження з боку позивача, є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу частки недійсним, та відновлення становища, яке існувало до моменту укладення оскаржуваного правочину.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

10.02.2015 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер", за умовами пункту 1.1 якого продавець відступає шляхом продажу всю належну йому частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер", а покупець приймає частку та зобов`язується її оплатити за ціною 1 000 000,00 грн в порядку, встановленому та погодженому відповідно до положень цього договору.

19.02.2015 ОСОБА_1 подала загальним зборам Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" нотаріально посвідчену заяву, в якій повідомила про відступлення своє частки.

Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 19.02.2015, оформленим протоколом № 4, було: затверджено продаж учасником ОСОБА_1 своєї частки у розмірі 6 930 000,00 грн, що становить 99% статутного капіталу товариства на користь ОСОБА_2 ; прийнято ОСОБА_2 до складу учасників товариства; виведено зі складу учасників товариства ОСОБА_1 ; затверджено новий склад учасників товариства та внесено зміни до статуту.

ОСОБА_2 в порушення умов договору від 10.02.2015 не сплатила ОСОБА_1 вартість частки в розмірі 1 000 000,00 грн.

24.01.2017 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер", за умовами якого продавець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупця свою частку в статутному капіталі товариства, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити названу частку.

Факт оплати ОСОБА_3 частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер", підтверджується розпискою від 27.01.2017.

24.01.2017 відбулись загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер", оформлені протоколом №5, на яких були прийняті рішення про: затвердження продажу частки учасника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ; прийняття нового учасника до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" у зв`язку з придбанням часток у статутному капіталі; затвердження нового складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер"; розподілу часток у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" та розподілу голосів на загальних зборах; внесення змін до статуту шляхом викладення його у новій редакції; затвердження нової редакції статуту.

Відповідно до нової редакції статуту товариства, затвердженої 24.01.2017 рішенням загальних зборів, учасником товариства є ОСОБА_3 з часткою у статутному капіталі 99%, що становить 6 930 000,00 грн, та ОСОБА_4 з розміром частки 1 %, що становить 70 000,00 грн.

З огляду на те, що ОСОБА_2 , в порушення умов договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" від 10.02.2015, не було сплачено ОСОБА_1 вартість набутої у власність частки, ОСОБА_1 звернулась 06.08.2018 до Господарського суду Житомирської області з позовом про розірвання вказаного договору купівлі-продажу частки, вилучення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей стосовно ОСОБА_3 , як засновника Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" та поновлення відомостей щодо ОСОБА_1 , як засновника Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" з часткою у статутному капіталі в розмірі 99 % вартістю 6 930 000,00 грн.

За результатами розгляду справи №906/655/18, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2020 (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 29.04.2020) розірвано договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі, укладений 10.02.2015 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 , а у задоволенні інших позовних відмовлено.

3. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі № 906/1521/20 у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 заяву представників ОСОБА_3 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1521/20 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 - 23 700,00грн судових витрат на професійну правничу допомогу. В частині заяви про відшкодування з ОСОБА_1 9200,00грн витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 у справі №906/1521/20 залишено без змін. Скасовано додаткове рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021 у справі № 906/1521/20. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні заяви представників ОСОБА_3 про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №906/1521/20.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду по суті позовних вимог мотивовані тим, що:

- застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави і є чинними на момент його відчуження. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень;

- враховуючи те, що в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на момент укладення спірного договору не було жодних відомостей про заборону відчуження частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" у розмірі 99%, ОСОБА_3 набув право власності на вказану частку без обтяжень;

- відповідно до норми статті 697 Цивільного кодексу України покупець не має права розпоряджатися товаром до переходу до нього права власності, який може пов`язуватися із здійсненням оплати за товар або іншими обставинами. Прострочення оплати покупцем товару, право власності на який зберігається за продавцем, а також ненастання обставин, що за умовами договору були підставами виникнення права власності у покупця, надає покупцеві право вимагати повернення товару. Але таке право продавець може реалізувати лише щодо покупця, а не до третьої особи, що придбала це майно за відплатним договором;

- договір купівлі-продажу від 10.02.2015 не містить застереження, відповідно до якого право власності на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" зберігається за продавцем (позивачем) до моменту повної оплати товару покупцем, а навпаки сторони погодили, що таке право переходить до покупця в момент укладання договору;

- за встановлених обставин справи, зокрема вибуття частки в статутному капіталі товариства з власної волі позивача, факт несплати ОСОБА_2 коштів за договором від 10.02.2015, добросовісність набуття ОСОБА_3 права власності на таку частку, без жодних обтяжень, неможливість витребування в останнього такої частки, серед визначених законом способів захисту єдиним належним, ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 залишається відшкодування збитків, за їх наявності, на підставі частини 5 статті 653 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.01.2017;

- суди дійшли висновку про неможливість задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору, з тих підстав, що продавець не розрахувалася за частку в статутному капіталі із попереднім продавцем, оскільки в цьому випадку останній власник такої частки є добросовісним набувачем, оскільки обтяження, яке виникло у правовідносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не поширилося на ОСОБА_3 , в силу того, що таке обтяження (застава) не було зареєстроване у встановленому законом порядку, а також, з тих підстав, що за обставин, котрі склалися між учасниками справи, належним способом захисту прав позивачки є стягнення коштів з ОСОБА_2 , а не визнання недійсним договору від 24.01.2017;

- втручання у право власності ОСОБА_3 на володіння часткою у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" на підставі судового рішення має бути виправдано та підтверджено однозначними, беззаперечними, достовірними та допустимими засобами доказування. При цьому, ОСОБА_3 з січня 2017 року, тобто протягом часу, що перевищує 4 роки, відкрито та мирно володіє і користується своєю власністю. Разом з тим, наведені позивачем аргументи та докази, не надають суду достатньо правових підстав для втручання у мирне володіння корпоративними правами, свавільність такого втручання може стати підставою для констатації порушень норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- посилання позивача на ціну частки в договорі купівлі-продажу частки від 24.01.2017 не може бути підставою для задоволення позову, з огляду на положення статей 6, 627 Цивільного кодексу України, яким встановлено свободу договору, в тому числі і ціну договору;

- беручи до уваги неможливість задоволення первісної позовної вимоги (визнання договору купівлі-продажу від 24.01.2017), то не підлягає до задоволення вимога про визначення розміру часток в статутному капіталі та вимога про визнання недійсним рішення загальних зборів, оскільки вони є похідними від первісної вимоги;

- враховуючи, що судами не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, тому відсутні правові підстави для застосовування позовної давності.

4. Короткий зміст вимог касаційних скарг. Узагальнені доводи касаційних скарг. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021, скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення про задоволення позову. Залишити без змін постанову апеляційного господарського суду в частині скасування додаткового рішення Господарського суду Житомирської області від 06.12.2021.

ОСОБА_1 у якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначила пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: суд апеляційної інстанції застосував статті 203 та 215 Цивільного кодексу України без урахування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 922/5223/14, частину 2 статті 17 Закону України "Про заставу", частину 2 статті 586 Цивільного кодексу України без урахування правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 910/3425/20 та постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 910/23799/16. Крім того, скаржниця просить врахувати правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та від 17.12.2019 у справі № 927/97/19 стосовно застосування статті 17 Закону України "Про заставу"; правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 стосовно подібності правовідносин, тощо.

ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду залишити без змін, як такі, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права. При цьому, у відзиві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 50 000 грн, які ОСОБА_3 поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом даної справи Верховним Судом.

5. Позиція Верховного Суду

У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2).

Тобто суд касаційної інстанції розглядає справу в межах відкритого касаційного провадження в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і не має право здійснювати додаткову перевірку доказів.

Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок стосується правовідносин, які є подібними.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, у постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (див. ухвала від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). А під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що:

- правовідносини розуміються як різновид передбачених юридичними нормами чи зумовлених принципами права ідеологічних суспільних відносин, що встановлюються між суб`єктами права щодо об`єктів права на підставі юридичних фактів і виражаються у взаємних правах і обов`язках цих суб`єктів (пункт 17 ухвали від 15.06.2021 у справі № 212/7466/19 (провадження № 14-73цс21));

- подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16; ухвала від 14.12.20218 у справі № 910/21267/16; ухвала від 20.05.2021 у справі № 904/6125/20; пункт 18 ухвали від 15.06.2021 у справі № 212/7466/19);

- під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц; пункт 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19; постанова від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г).

Отже, подібність правовідносин може мати місце не лише у разі тотожності (аналогічності), тобто ідентичності (однаковості) суб`єктного, об`єктного і змістовного критеріїв, але й також у разі їх схожості, що визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив, тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справі, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

У справі № 922/5223/14 із позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги звернулося ПАТ «Страхова компанія «Лемма-Віте», яке є стороною саме цього договору, а не договору застави, котрий і передбачає можливість для заставодержателя оспорювати угоди, укладені без його згоди, стосовно майна, що перебуває у заставі. Верховний Суд України скасовуючи рішення судів у цій справі про задоволення позову, та приймаючи нове рішення про відмову у позові, виходив з того, що:

- ПАТ «Страхова компанія «Лемма-Віте» за наявності договору застави може звернутися з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги лише у випадку коли вона не знала чи не могла знати, що майно, право вимоги на яке відступається, перебуває у заставі. Однак як зазначено у пункті 4 спірного договору, новий кредитор підтвердив, що ознайомлений із фактом наявності договору застави від 24 грудня 2007 року № 43-05/З-4.

- вимога про визнання правочину недійсним із застосуванням статей 203 та 215 Цивільного кодексу України з підстав недотримання вимог частини 2 статті 586 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 17 Закону України «Про заставу» може бути заявлена лише заставодержателем.

У постанові від 21.05.2021 у справі № 910/3425/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, якою визнано недійсним договір найму-продажу транспортних засобів, виходила з того, що:

- як законом, так і за умовами відповідного договору застави передбачено необхідність отримання згоди заставодержателя на відчуження заставленим майном, відтак її відсутність свідчить про відсутність у заставодавця необхідного обсягу повноважень та недотримання сторонами умов чинності правочину, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України;

- згідно із частиною 1 статті 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень;

- оскільки внаслідок укладення спірного договору майно, яке перебувало в заставі і обтяження якого, на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, було спочатку передано в користування, а надалі відчужено без згоди заставодержателя, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вважає правильним висновок апеляційного суду про наявність підстав для задоволення позову заставодержателя, який в порядку частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України заперечив дійсність договору № 001 на підставах, встановлених законом.

Спір у справі № 910/3425/20 пов`язаний з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а заявлений позов, спрямований на забезпечення збереження активів банку. У постанові від 21.05.2021 у справі № 910/3425/20 Верховний Суд залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким визнано недійсним договір відступлення права вимоги, виходив з того, що:

- судом першої інстанції було обґрунтовано прийнято до уваги, що умовами договорів застави майнових прав № 12/3МП від 05.03.2014 та № 34/3МП/1 від 03.10.2014 було закріплено обов`язкову необхідність надання письмової згоди заставодержателя (НБУ) на передачу третім особам прав та обов`язків за кредитними договорами, що становлять предмет застави за вказаними договорами застави майнових прав;

- місцевим судом встановлено, що Національний банк України такої письмової згоди позивачу на відступлення прав останнього за кредитними договорами №175/11-KL від 11.07.2011, № 34/1/13-KL від 13.02.2013, № 08/1/13-OVER від 14.01.2014 та № 23/1/14-KL від 30.01.2014 на користь відповідача не надавав;

- місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовну заяву в повному обсязі та дійшов висновку про те, що спірний договір відступлення права вимоги укладено з порушенням вимог статті 17 Закону України "Про заставу", статті 586 Цивільного кодексу України та умов договорів застави майнових прав №12/3МП від 05.03.2014 та №34/3МП/1 від 03.10.2014, тому є підстави для визнання спірного договору недійсним;

- крім того, як було встановлено місцевим судом, відповідно до пунктів 2.1.3, 2.2.1, 2.2.2 Положення про кредитний комітет ПАТ "Златобанк", затвердженого рішенням Правління банку від 16.09.2008 (протокол № 9), комітет здійснює контроль за процесом кредитної діяльності банку, приймає рішення щодо здійснення активних операцій банком та приймає рішення щодо будь-яких змін умов активних операцій (у т.ч. пролонгації, зміни процентних ставок, забезпечення тощо);

- однак, згідно із довідкою № 2575 від 23.12.2016, наданою Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію АТ "Златобанк" В.І.Славінським, кредитним комітетом ПАТ "Златобанк" не розглядалось, не приймалось та не погоджувалося рішення про відступлення банком на користь ТОВ "Біпродукт" прав вимоги до ТОВ "Айсберг-С" за кредитним договором № 08/1/13-ОVER від 14.01.2014, ТОВ "Форум Краси" за кредитним договором № 175/11- КL від 11.07.2011, ТОВ "Бакалія-Трейд" за кредитним договором № 34/1/13-КL від 13.02.2013 та ТОВ "ТФМ" за кредитним договором № 23/1/14-КL від 30.01.2014 доказів протилежного представники сторін суду не надали;

- матеріали справи також свідчать, що вже після укладення спірного договору від 12.02.2015 (про який позивач був не обізнаний, як він стверджує), ПАТ "Златобанк" звертався до суду з метою стягнення заборгованостей з позичальників - ТОВ "Форум Краси", ТОВ "Бакалія-Трейд", ТОВ "Айсберг-С" та ТОВ "ТФМ" за укладеними з ними кредитними договорами № 175/11-KL від 11.07.2011, № 34/1/13-KL від 13.02.2013, № 08/1/13-OVER від 14.01.2014 та № 23/1/14-KL від 30.01.2014 (відповідно);

- так, за рішенням Господарського суду Київської області від 10.08.2015 у справі № 911/2307/15 на користь ПАТ "Златобанк" була стягнута заборгованість з ТОВ "Айсберг-С" за кредитним договором № 08/1/13-OVER від 14.01.2014; за рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2015 у справі № 910/15819/15 - була стягнута заборгованість з ТОВ "Форум Краси" за кредитним договором № 175/11-KL від 11.07.2011; за рішенням Господарського суду Київської області від 18.08.2015 у справі № 911/2024/15 - була стягнута заборгованість з ТОВ "Бакалія-Трейд" за кредитним договором № 34/1/13-KL від 13.02.2013; за рішенням Господарського суду Київської області від 03.07.2015 у справі № 911/2311/15 - була стягнута заборгованість з ТОВ "ТФМ" за кредитним договором № 23/1/14-KL від 30.01.2014;

- місцевим судом на підставі власної оцінки доказів зроблений висновок, що наведені обставини, в сукупності із неспростованим твердженням позивача про його необізнаність щодо факту укладення спірного договору та встановленими судом обставинами щодо відсутності рішення кредитного комітету ПАТ "Златобанк" на укладення спірного договору, свідчать про наявність дефекту волі при укладенні спірного правочину. Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову саме позивача і саме як сторони спірного правочину з двох окремих підстав:

1. невідповідність правочину чинному на момент його укладення вищевказаному законодавству; 2. невідповідність правочину та встановлених ним прав та обов`язків для сторін внутрішній волі саме позивача.

Натомість, у справі, що переглядається судами попередніх інстанцій встановлено, що: - частка в статутному капіталі товариства вибула з власної волі позивача; - у договорі купівлі-продажу від 10.02.2015, укладеному між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), передбачено, що право власності на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер" переходить до покупця в момент укладання договору; - ОСОБА_3 , у розумінні положень статті 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", вважається добросовісним набувачем і набув право власності на частку без обтяжень, оскільки в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна при укладені оскаржуваного договору були відсутні відомості про обтяження частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітал-Інтер".

Отже, доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосуванням норм права, а у зв`язку з наявністю різних фактичних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку в межах своїх дискреційних повноважень.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України, ОСОБА_1 у касаційній скарзі не зазначено.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 906/1521/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.05.2022.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 906/1521/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.11.2021 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді І. Д. Кондратова

О. А. Кролевець