ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. Справа№ 910/4905/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача : Гром А.М.;

прокурор: Ющенко М.А.;

вільний слухач: Горбатенко Д.І., Куракін Ю.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року (повний текст складено 20.12.2021)

у справі №910/4905/20 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел"

до Міністерства оборони України

за участю Офісу Генерального прокурора

про стягнення 162 044 317 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства оборони України про стягнення 162 044 317,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані наявністю підстав для стягнення з відповідача вартості майна в сумі 162.044.317,00 грн., оскільки таке майно було передано відповідачу за укладеним між сторонами спору договором, який в подальшому визнаний недійсним в судовому порядку.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" 104 357 034 грн. 98 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 473 790 грн. 80 коп.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача вартості поставленого майна за Договором підлягає задоволенню частково в сумі 104 357 034,98 грн., тобто в сумі, визначеній висновком Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 29.06.2021 № 4938/9306-9605/10973-11272/13722-14021/15414-15713/16072-16218, з урахуванням встановленої судом часткової оплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року у справі №910/4905/20 в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" 104 357 034, 98 грн. та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував доводів відповідача, не зазначив мотивів такого неврахування, чим порушив вимоги ст.ст. 7, 86, 238 ГПК України, а також знехтував приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України в частині відшкодування вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд першої інстанції безпідставно відхилив заперечення відповідача на висновок експерта, оскільки експертами було порушено порядок проведення експертизи; клопотання про призначення повторної товарознавчої експертизи та клопотання про витребування доказів. За твердженням апелянта, судом першої інстанції невірно враховано обставини щодо сплати відповідачем у 2011 році коштів у сумі 13 411 715,02 грн., оскільки вимога про сплату вартості товару за цінами станом на 2020 рік призводить до порушення загальних засад цивільного і господарського законодавства. Також апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам пропуску строку позовної давності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/4905/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/480/22 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Пономаренко Є.Ю. на лікарняному.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/4905/20 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Барсук М.А., судді Кропивна Л.В., Руденко М.А.

В той же час, на час надходження апеляційної скарги, матеріали справи №910/4905/20 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року у справі №910/4905/20 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

На адресу суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою суду від 21.02.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 22.03.2022.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022) в Україні введено воєнний стан, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

У зв`язку із загрозою життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів, суддів і працівників апарату суду, керуючись статтею 3 Конституції України, статтями 10,12 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", статтею 29 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статтями 2, 6 Європейської 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішенням Ради суддів України №9, враховуючи положення Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, розпоряджень Ради оборони міста Києва, судові справи призначені у період з 24.02.2022 по 31.03.2022 були зняті з розгляду.

Наказом Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2022, у зв`язку з можливістю здійснення повноважень суддів безпосередньо у приміщенні суду, відновлено здійснення судочинства.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1424/22 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Кропивної Л.В. у відпустці.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/4905/20 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Барсук М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 12.04.2022 апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду на 24.05.2022.

В судове засідання 24.05.2022 з`явились усі учасники справи.

Протокольною ухвалою суду від 24.05.2022 оголошено перерву в судовому засіданні до 21.06.2022.

До Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення Північного апеляційного господарського суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

Ухвалою суду від 25.05.2022 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 відкладено розгляд справи на 05.07.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" про відвід головуючої судді Барсук М.А., суддів Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. від участі у розгляді апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року у справі № 910/4905/20.

Позиції представників сторін

23.05.2022 через електронну пошту суду та 30.05.2022 поштою від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти вимог та доводів апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

24.05.2022 через відділ документального забезпечення суду від прокурора надійшли пояснення по суті спору.

Явка представників сторін

У судове засідання 05.07.2022 представники позивача не з`явились, хоча про час та місце справи повідомлялись належним чином, а саме шляхом направлення процесуальних документів на поштову адресу (адресу місцезнаходження) позивача.

Обізнаність позивача про час та місце розгляду справи підтверджено поданою заявою про відвід складу колегії суддів.

Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022, від 17.05.2022), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача у судовому засіданні 05.07.2022.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" та Міністерством оборони України укладено договір інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 № 1 (далі - Договір), предметом якого є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, зазначеному у п. 1.1 цього Договору, а також здійсненні інших робіт, зокрема, будівельних, направлених на досягнення мети цього Договору, та введення об`єкту в експлуатацію. В рамках цього Договору позивач є генеральним інвестором щодо складання, корегування проекту, реконструкції, будівництва, переобладнання, модернізації та технологічного оснащення об`єкта та введення його в експлуатацію тощо (п. 1.2, 1.3 Договору).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, метою даного договору є підвищення рівня матеріально-технічного забезпечення, технологічного та медичного оснащення бази військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, площею 3,59 га по вул. Комсомольській у м. Дніпропетровську, яка перебуває у державній власності, до рівня вимог світових стандартів шляхом реконструкції, переобладнання та модернізації його існуючих корпусів з будівництвом та надбудовою нових поверхів з метою раціонального використання існуючих, забезпечення високотехнологічною медичною технікою з програмним забезпеченням тощо.

Відповідно до п.п. 3.2.1., 3.2.10., 3.2.17., 3.2.18. позивач зобов`язується забезпечити фінансування робіт зі складання проектно-кошторисної документації, реконструкції, будівництву, модернізації об`єкта, введення його в експлуатацію, забезпечити фінансування та проведення реконструкції будівництва, а також здійснити поставку медичного обладнання. За умовами договору (п.п. 3.1.3. та 3.2.9.), сторони зобов`язались підписати акт розподілу часток сторін в об`єкті, який є невід`ємною частиною даного договору.

Умовами договору сторони погодили, що за попереднім проектом, на дату завершення реконструкції будівництва та модернізації об`єкту, шляхом вивільнення окремих корпусів за рахунок зменшення використання робочої площі, до складу будівель та споруд об`єкту будуть входити: будівля шпиталю загальною площею 5 950 кв.м (три поверхи - південне приміщення); підземне овочесховище, загальною площею 230 кв.м (один поверх); адміністративний корпус загальною площею 900 кв.м (чотири поверхи); гараж на п`ять автомобілів загальною площею 180 кв.м (один поверх); приміщення адміністративного призначення, загальною площею 360 кв.м (два поверхи).

Загальна площа будівель та споруд після завершення реконструкції та модернізації об`єкту складатиме 7 620 кв.м без урахування звільненої робочої площі (п.п. 2.4., 2.5.).

Сторони зобов`язані підписати "Акт розподілу часток сторін в об`єкті, які закріплюються за ними", який є невід`ємною частиною даного договору (п.п. 3.1.3., 3.2.9.); у власності Міністерства оборони України залишається 7 620 кв.м, що складає 100% загальної площі будівель та споруд після завершення реконструкції та модернізації об`єкту без урахування звільненої робочої площі об`єкта. Площа території, на якій будуть розміщені будівлі та споруди після завершення реконструкції, будівництва та модернізації об`єкту складатиме 0,72 га (п. 6.1.); вивільнені будівлі та споруди об`єкту з вбудованими та підсобними приміщеннями з прилеглою територією, що не входять в перелік об`єктів реконструкції та будівництва, переходить до ТОВ "ПМЗ "Райвел". Площа земельної ділянки з будівлями і спорудами, яка не підлягає реконструкції, складатиме 2,87 га, переходить в користування інвестору і використовується за його рішенням (п. 6.2.); ПЗМ ТОВ "Райвел" може отримувати у власність звільнені будівлі та споруди об`єкту з вбудованими та підсобними приміщеннями на суму вкладених інвестицій на підставі щоквартального Акту виконання інвестиційного проекту (п. 6.3.).

Актом виконання інвестиційного проекту Договору від 23.12.2008 № б/н підтверджується передача позивачем відповідачу обладнання за Договором в загальній сумі 47.575.297,08 грн., відповідно до актів прийому-передачі, зазначених в такому акті виконання інвестиційного проекту Договору.

Господарським судом міста Києва розглядався спір у справі №50/740-11/78 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" про стягнення з Міністерства оборони України суми основного боргу, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційної складової за Договором № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007.

Рішенням від 11.04.2011 у справі №50/740-11/78 Господарський суд міста Києва встановив, що на виконання умов Договору протягом 2007 та 2008 років Позивачем на адресу Відповідача було здійснено поставку медичного обладнання на загальну суму 47 575 297,08 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15, яке набрало законної сили відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.07.2016, залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016, суд визнав недійсним Договір з додатками до такого Договору та невід`ємними частинами цього Договору актами розподілу часток Сторін в об`єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008 стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7 у м. Дніпропетровську по вул. Комсомольській, 63.

Витребувано з чужого незаконного володіння у ПАТ "БТА Банк" об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер Державного реєстру речових прав №01 та повернуто у власність Держави в особі Фонду державного майна України будівлі, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 63, а саме: будівлю лікувального корпусу літ. М-2, М1-1, М11-1, М3-1, м3, м6, м8, м10, м13, м17, м21, м22, м30, м32, м35, м36, м38, м42, приямки літ. м1, м2, м4, м5, м7, м9, м11, м14-м16, м18, м24- м29, м31, м33, м34, м39, м41,м44, м45, ґанки літ. м, м12, м19, м20, м23, м43 (загальною площею 5 532,4 кв.м); будівлю лікувального корпусу літ. О-2, О1-1, ґанки літ. о, о1, о2, приямки літ. о3, о4, балкон літ о5 (загальною площею 1 880,9 кв.м); будівлю КПП контрольно-пропускного пункту) літ. Б, Б1, ґанки літ. б, б1; дезкамеру літ. Е; трансформаторну підстанцію літ. У; господарчу будівлю літ. Г; господарчу будівлю літ. К; господарчу будівлю літ. Л; господарчу будівлю літ. І; господарчу будівлю літ. С; господарчу будівлю літ. Ж; господарчу будівлю літ. З, пожежний щит №14.

Витребувано з чужого незаконного володіння у ТОВ "Український готельний менеджмент" об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер Реєстру прав власності на нерухоме майно №23467542 та повернуто у власність Держави в особі Фонду державного майна України будівлі та споруди, розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 63, а саме: будівлю лікувального корпусу літ. А-2, А1-2, а-1, а1 -1 - а5-1, та приямки літ. а-а31, ґанки літ. а32-а36, димохід літ. а37, загальною площею 3 923,4 кв.м; будівлю клубу літ. Н-2, Н1 -2, Н2-2, н-1, ґанки літ. н, н1-н4, н6-н8, пандус літ. н5, повітровід літ. н9, сходи літ. н10, вентиляційну шахту літ н11, загальною площею 1 725,4 кв.м, будівлю лікувального корпусу літ. Ф-2, Ф1-2, Ф11-2, ф-1, ґанки літ. ф, ф3-ф6, загальною площею 1 615,4 кв.м, бомбосховище літ. П; овочесховище літ. Р.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 визнано недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007, укладений між Міністерством оборони України і Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "РАЙВЕЛ" з додатками до цього договору та невід`ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об`єкті від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 25.11.2019 № б/н про повернення майна отриманого за Договором, а при неможливості такого повернення - відшкодувати його вартість.

Проте, відповідач листом від 22.01.2020 № 510/8/500 повідомив позивача про те, що майно за Договором набуло статусу військового майна, передача якого за вимогою суб`єктів господарювання не передбачена.

На замовлення позивача, Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничим підприємством «Фінансова та технічна експертиза» складено звіт про оцінку майна, відповідно до якого вартість майна, яке передано позивачем відповідачу за Договором становить 162 042 317,00 грн.

Вказані обставини призвели до звернення позивача до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача 162.044.317,00 грн., з яких: 162.042.317,00 грн. - вартість майна за Договором та 2.000,00 грн. - вартість проведення цінової експертизи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача вартості поставленого майна за Договором підлягає задоволенню частково в сумі 104.357.034,98 грн., тобто в сумі, визначеній висновком Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 29.06.2021 № 4938/9306-9605/10973-11272/13722-14021/15414-15713/16072-16218, з урахуванням встановленої судом часткової оплати.

Відхиляючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції вказав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки після визнання недійсним Договору в частині нерухомого майна (рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15) у позивача не виникало право на витребування майна поставленого останнім відповідачеві, так як Договір в частині поставки медичного обладнання залишався чинним, тому обчислення відповідачем строку позовної давності з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15 є помилковим.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до приписів частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Так частина 1 статті 203 названого Кодексу визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 статті 203 ЦК України).

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2 статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

З наведеного слідує, що недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які Цивільний кодекс України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15, яке набрало законної сили, суд визнав недійсним Договір з додатками до такого Договору та невід`ємними частинами цього Договору актами розподілу часток Сторін в об`єкті (матеріальна база військового шпиталю, що розташований на земельній ділянці по вул. Комсомольській, 63 у м. Дніпропетровську) від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008 стосовно споруд і будівель, розташованих на території військового містечка № 7 у м. Дніпропетровську по вул. Комсомольській, 63.

Господарський суд Дніпропетровської області дійшов висновку, що договір №1 «Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» від 27 березня 2007 року, враховуючи встановлені у справі обставини, укладений з метою приховати інший правочин, в даному випадку договір міни (відчуження) спірного нерухомого військового майна на медичне обладнання, внаслідок чого відбулося відчуження зазначеного нерухомого майна, за яке ТОВ "ПМЗ "Райвел" розрахувалось медичним обладнанням.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що Міністерство оборони України здійснило відчуження спірного військового нерухомого майна всупереч порядку встановленому для відчуження військового майна, оскільки не мало права такого відчуження, відчуження відбулось під час дії заборони будь-якого відчуження військового майна, суди під час розгляду справи № 904/2552/15 керуючись п. 1 ст. 83 ГПК України (в редакції станом на момент прийняття рішень) та посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 235 Цивільного кодексу України, визнали договір №1 від 27 березня 2007 року недійсним, вказавши, крім іншого на те, що цей договір суперечить інтересам суспільства, оскільки результатом його виконання стало вибуття з державної власності військового шпиталю, в той час як метою цього договору було підвищення рівня матеріального-технічного забезпечення, технологічного та медичного оснащення бази військового шпиталю, до рівня вимог світових стандартів, шляхом реконструкції, переобладнання та модернізації його існуючих корпусів з будівництвом та надбудовою нових поверхів для раціонального використання існуючих, забезпечення високотехнологічною медичною технікою з програмним забезпеченням.

Також, встановивши, що спірне майно вибуло з володіння Держави шляхом укладення удаваного правочину, тобто поза волею власника, і в подальшому відчужувалось іншим особам, суди у справі № 904/2552/15 вказали про правомірність поданого Регіональним відділенням Фонду державного майна України позову про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння від ПАТ «БТА Банк» і ТОВ «Український готельний менеджмент».

Крім того, як підставу для застосування наслідків недійсного договору позивач та суд першої інстанції посилались на рішення Господарського суду м. Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, яким визнано недійсним договір № 1 "Інвестування та модернізації матеріально технічної бази військового шпиталю" від 27.03.2007, укладений між Міністерством оборони України і Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "РАЙВЕЛ" з додатками до цього договору та невід`ємними частинами цього договору актами розподілу часток сторін в об`єкті від 16.08.2007, 06.09.2007, 08.10.2007, 17.12.2007, 01.08.2008, 06.10.2008.

Частина 1 статті 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування. Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена.

В той же час, у даному випадку судом першої інстанції не було враховано, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року у справі № 60/158-08, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09 серпня 2016 року, встановлено обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27 березня 2007 року та додаткових угод.

Так, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року у справі № 60/158-08 рішення Господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року у справі № 60/158-08 скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно та в задоволенні позовних вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно, зокрема: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м (поліклініка), нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м (технічна будівля), нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв. м (склад), нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м (склад), нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м (технічна будівля); в цій частині прийнято рішення, яким у позові відмовлено.

Харківським апеляційним господарським судом під час розгляду справи № 60/158-08 встановлено, що за договором № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю" фактично відбулось відчуження спірного нерухомого військового майна, вчинене безпосередньо Міністерством оборони України, неуповноваженим підприємством (організацією), та без наявності відповідного рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження такого майна, тобто спірне державне майно було відчужено неуповноваженою на це особою, та без згоди власника майна -Держави.

Харківський апеляційний господарський суд в межах справи № 60/158-08 дійшов до висновку про нікчемність правочину в силу імперативних приписів ст. 228 ЦК України, як такого, що порушує публічний порядок.

Частини 4, 5 ст. 216 ЦК України передбачають, що правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За правилами частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Так, статтею 228 ЦК України встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними, - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах, установлених законом (частина третя статті 215 ЦК).

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 31.10.2017 у справі № 826/8465/14.

А тому, оскільки у даному випадку рішенням суду встановлено нікчемність договору в силу імперативних приписів ст. 228 ЦК України, як такого, що порушує публічний порядок, в позивача у зв`язку з нікчемністю даного правочину виникло право на захист своїх прав, порушених даним нікчемним правочином, зокрема, щодо повернення майна, переданого за нікчемним правочином.

Згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2011 у справі №50/740-11/78, яке набрало законної сили, відповідно до ст. 75 ГПК України є встановленими та не доказуються знов при розгляді даної справи ті обставини, що на виконання умов Договору протягом 2007 та 2008 років позивачем на адресу відповідача було здійснено поставку медичного обладнання на загальну суму 47 575 297,08 грн.

Тобто, фактично за умовами договору відповідачем було придбано медичного обладнання на загальну суму 47 575 297,08 грн.

Позивач звернувся до відповідача з листом від 25.11.2019 № б/н про повернення майна отриманого за Договором, а при неможливості такого повернення - відшкодувати його вартість.

Відповідач листом від 22.01.2020 № 510/8/500 повідомив позивача про те, що майно за Договором набуло статусу військового майна, передача якого за вимогою суб`єктів господарювання не передбачена.

Згідно зі статтею 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту.

Стаття 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачає, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Згідно з п. 2 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 № 1919, відчуження військового майна - вилучення військового майна із Збройних Сил у результаті його реалізації через уповноважені підприємства (організації); реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі, у тому числі господарська операція щодо продажу об`єктів нерухомого військового майна разом із земельними ділянками, на яких вони розташовані.

Відповідно до п. 6 даного Положення рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони переліку рухомого військового майна за формою згідно з додатком 1 та переліку нерухомого військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужено окремо від земельних ділянок за формою згідно з додатком 2, а у разі відчуження земельних ділянок разом із розташованими на них об`єктами нерухомого військового майна - за формою згідно з додатком 3.

Як зазначає відповідач та не спростовується сторонами, майно за договором було закріплено за військово-медичними закладами Міністерства оборони України на правах оперативного управління та набуло статусу військового (медичного) майна.

В матеріалах справи відсутні докази того, що Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення про відчуження спірного майна на користь позивача.

А тому, внаслідок встановлення факту нікчемності договору, з огляду на неможливість відчуження майна, позивач набув права вимагати від відповідача одержаного за таким правочином - на відшкодування вартості одержаного за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, для встановлення вартості майна, переданого позивачем відповідачу за Договором, ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2021 у справі № 910/4905/20 призначено судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса».

На вирішення експертизи поставлено наступне питання: " 4.1. Яка ринкова вартість майна, яке Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" передало для виконання зобов`язань за укладеним між сторонами спору договором інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 № 1 (у разі неможливості - майна, аналогічного за функціональним призначенням) в стані, що відповідає стану на момент такої передачі (нове, що не було у використанні), на дату проведення експертизи ? ".

Висновком Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» від 29.06.2021 № 4938/9306-9605/10973-11272/13722-14021/15414-15713/16072-16218 у справі № 910/4905/20 встановлено, що загальна ринкова вартість майна, зазначеного в ухвалі та додатках до неї, визначена на момент проведення експертизи, складає 117.768.750,00 грн., без урахування вартості товарів у товарних позиціях пп. 236-240, 301, 479-480, яка не визначалась за причинами, наведеними в таблиці № 1 дослідницької частини висновку. Вартість за кожним найменуванням окремо, зазначена в таблиці № 1 дослідницької частини висновку.

Доводи апелянта, що експертиза здійснена на підставі документів, які належним чином не засвідчені, колегія суддів відхиляє, оскільки вимоги Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень не вимагають засвідчення поданих експерту документів відповідно до вимог ДСТУ-4163:2020.

Більше того, апелянтом не наведено своїх сумнівів щодо наданих відповідачем експерту документів, їх невідповідність оригіналам чи відмінність від оригіналів, які наявні у відповідача.

Заперечення відповідача стосовно не врахування наданих Міноборони переліку медичного майна, яке передане ТОВ «Райвел», колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначає сам відповідач, експерту зі сторони Міністерства оборони України було направлено всього 670 найменувань майна, тоді як експертом здійснено оцінку 674 одиниць майна. Апелянтом не зазначено переліку майна, яке не було враховане експертом під час здійснення експертизи або яке було оцінене помилково.

А тому, такі доводи апелянта колегія суддів відхиляє.

З цих підстав судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги заперечення відповідача на висновок експертизи та клопотання про витребування додаткових доказів.

Крім того, суд першої інстанції правомірно відхилив клопотання відповідача про призначення повторної товарознавчої експертизи, оскільки заявник, відповідно до вимог ч. 2 ст. 107 ГПК України, не навів підстав щодо сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи, тощо).

При цьому, як вірно враховано судом першої інстанції, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України від 09.12.2011 ВП № 28869264 про закінчення виконавчого провадження встановлено виконання наказу від 16.09.2011 № 50/740-11/78 про стягнення з відповідача на користь позивача, зокрема, основного боргу в сумі 13 411 715,02 грн. Вказаний наказ виданий на виконання рішення господарського суду м. Києва у справі № 50/740-11/78, в якому зазначена сума (13 411 715,02 грн.) була заявлена позивачем до стягнення з відповідача у вигляді основної заборгованості за Договором.

А тому, як вірно встановлено судом першої інстанції, сума грошових коштів в розмірі 13 411 715,02 грн. є сплаченою відповідачем на користь позивача за укладеним між сторонами спору Договором, у зв`язку з чим правомірно врахована судом під час визначення суми відшкодування вартості майна шляхом її відрахування від суми, яка повинна бути відшкодована відповідачем позивачу в якості вартості спірного майна.

Доводи апелянта, що зменшення суми стягнення на 13 411 715,02 грн. за товар, який був оплачений ще в 2011 році, при оцінці вартості товару у 2020 році, призводить до порушення загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів також відхиляє, оскільки відповідач належними і допустимими доказами, зокрема, висновком експерта, не довів, що сплачена сума у розмірі 13 411 715,02 грн. могла змінитись під час оцінки експертом вартості поставленого позивачем відповідачу товару у 2020 році.

А тому є вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач відповідно зобов`язаний повернути позивачу все одержане за нікчемним договором майно у вигляді його вартості у сумі 104 357 034,98 грн., яка визначена згідно з експертним висновком та з урахуванням встановленої вище часткової оплати.

Крім того, судом першої інстанції правомірно визнано необґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача 2 000,00 грн. у вигляді вартості проведення цінової експертизи, оскільки така вимога включена позивачем в заявлену до стягнення суму позовних вимог, а не в суму інших судових витрат у вигляді витрат на проведення експертизи та має бути заявлена в попередньому розрахунку понесених позивачем судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

В той же час, відповідачем в суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові лише у випадку, коли позов доведений.

Суд першої інстанції, відхиляючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, вказав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки після визнання недійсним Договору в частині нерухомого майна (рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15) у позивача не виникало право на витребування майна поставленого останнім відповідачеві, так як договір в частині поставки медичного обладнання залишався чинним, тому обчислення відповідачем строку позовної давності з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/2552/15 є помилковим.

За висновком суду першої інстанції, право на застосування реституції та витребування майна виникло у позивача з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18 (01.03.2019), яким був визнаний недійсним Договір в іншій частині, тобто в частині поставки позивачем майна відповідачеві.

Однак, такий висновок суду першої інстанції є невірним у зв`язку із встановленими вище обставинами та з огляду на наступне.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було встановлено вище, обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27 березня 2007 року та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом справи № 60/158-08.

Так, Харківський апеляційний господарський суд в постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08 дійшов до висновку про нікчемність всього договору № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю в силу імперативних приписів ст. 228 ЦК України, як такого, що порушує публічний порядок.

Стаття 228 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Вказане вище опосередковано підтверджується постановою Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 640/11916/16-ц, в якому також зазначено про нікчемність договору № 1 "Інвестування та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю в силу імперативних приписів ст. 228 ЦК України

Так, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Водночас, згідно з частиною 3 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Як вбачається з акту виконання інвестиційного проекту від 23.12.2008, виконання нікчемного договору почалось з 04.06.2007 (акт прийому-передачі медичного обладнання від 04.06.2007). А тому саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для захисту прав, порушених нікчемним правочином.

Колегією суддів враховано, що пропуск позовної давності не є абсолютною та безумовною підставою для відмови у позові, адже відповідно до приписів частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення статті 13 Цивільного кодексу України ("Межі здійснення цивільних прав"), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 14/325"б" та від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012).

Доведення цих обставин покладено на позивача, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права.

Твердження позивача, що фактично договір був визнаний недійсним за рішенням суду від 28.01.2019 у справі № 910/13603/18, а тому відповідно з моменту набуття даним рішенням законної сили у позивача виникло право на реституцію колегія суддів відхиляє, оскільки, як було зазначено вище, факт нікчемності договору був встановлений Харківським апеляційним господарським судом у постанові від 28.03.2016 у справі № 60/158-08.

Позивачем не наведено обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

А тому, враховуючи викладене колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення 104 357 034,98 грн. не підлягають задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності за заявою відповідача про її застосування.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року у справі № 910/4905/20 - скасуванню.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Крім того, при зверненні з апеляційною скаргою відповідачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 103 550,00 грн. на підставі платіжного доручення № 510/1 від 12.01.2022.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, зокрема, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" визначено, що у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2022 року становить 2 102,00 грн.

Підпунктом 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено розмір ставки за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду, що становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

Подаючи апеляційну скаргу, Міністерство оборони України просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 року у справі №910/4905/20 в частині стягнення з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" 104 357 034, 98 грн та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Частиною 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Тобто, при зверненні до суду апеляційної інстанції скаржником мав бути сплачений судовий збір в сумі 710 686,20 грн. (473 790,80 грн. (судовий збір за подачу позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог) * 150%).

В той же час, відповідачем сплачено 1 103 550,00 грн. на підставі платіжного доручення № 510/1 від 12.01.2022, тобто в більшому розмірі, ніж передбачено Законом України «Про судовий збір».

Згідно з ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

А тому відповідач не позбавлений права звернутись до суду апеляційної інстанції із клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі № 910/4905/20 скасувати та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство матеріального забезпечення "Райвел" (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Центральний район, проспект Олександра Поля, будинок 16, квартира 54, ідентифікаційний код: 32196773) на користь Міністерства оборони України (03168, м.Київ, Солом`янський район, проспект Повітрофлотський, будинок 6, ідентифікаційний код: 00034022) 710 686,20 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/4905/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 19.07.2022

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко