УХВАЛА

14 липня 2022 року

м. Київ

cправа № 916/842/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:

позивача -товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» - Комаха А.І., адвокат (ордер АА № 1177415),

відповідача - державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» - Кузьмішкін Д.В., адвокат (довіреність від 07.02.2022 № 103-13/8),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний»

на рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2021 (суддя Д`яченко Т.Г )

постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021 (головуючий суддя: Діброва Г.І., судді: Принцевська Н.М., Ярош А.І.),

додаткове рішення господарського суду Одеської області від 20.08.2021(суддя Д`яченко Т.Г )

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021 (головуючий суддя: Діброва Г.І., судді: Принцевська Н.М., Ярош А.І.)

у справі № 916/842/21

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» (далі -Товариство, позивач)

до державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (далі - Підприємство, скаржник)

про стягнення 233 920,68 грн

та за зустрічним позовом Підприємства

до Товариства

про стягнення штрафних санкцій у розмірі 2 375 920,26 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Підприємства про стягнення з останнього 233 920,68 грн., з яких: 200 499,60 грн сума забезпечення виконання договору, 13 633,97 грн. пеня, 14 034,97 грн. штраф, 1 120,60 грн. 3% річних , сума інфляційних збитків у розмірі 4 631,54 грн., а також просило вирішити питання про відшкодування витрат на сплату судового збору у розмірі 3 508,81 грн. та витрат, понесених на правову допомогу, у розмірі 30 000 грн.

Позовні вимоги Товариства обґрунтовані таким: укладеним між сторонами договором поставки дизельного палива від 08.12.2020 року №Т/БП-320/20 передбачено, що обов`язок постачальника здійснити поставку виникає за умови виконання двох дій з боку Підприємства, а саме: направлення сканованої копії рознарядки та обов`язкового направлення рознарядки (заявки) поштовим відправленням з описом вкладення у цінний лист. При цьому Товариство зазначало, що лише подання та направлення Підприємством належним чином оформленої письмової рознарядки та отримання її постачальником у межах строку дії договору є підставою для виникнення зобов`язання зі сторони постачальника щодо здійснення поставки товару, в іншому випадку обов`язок із поставки товару у постачальника не виникає. Враховуючи, що покупцем не направлено належним чином оформлену рознарядку протягом строку дії договору поставки, а саме до 31.12.2020, це призвело до відсутності зобов`язання постачальника здійснити поставку товару, тобто датою такого виконання вважається 31.12.2020. Повернення забезпечення виконання договору та виконання покупцем зобов`язання з повернення внесеного постачальником забезпечення мало відбутися не пізніше 5 (п`яти) банківських днів з здати його виконання, тобто протягом 5 (п`яти) банківських днів, що починають відлік 01 січня 2021 року. Останній день для повернення забезпечення виконання договору - 12 січня 2021 року. Товариство стверджує, що, з огляду на закінчення строку дії договору, відсутність належним чином оформленої рознарядки на поставку та належне виконання Товариством умов підпункту 5.3.3 підпункту 5.3 договору у Підприємства виникло зобов`язання здійснити повернення отриманого забезпечення виконання договору у строки, що обумовлені ним та Законом України «Про публічні закупівлі». У зв`язку з невиконанням Підприємством у встановлений договором строк умов підпункту 5.3.3 пункту 5.3 договору поставки дизельного палива від 08.12.2020 року №Т/БП-320/20 (щодо повернення постачальнику забезпечення виконання договору) Товариством нараховано пеню, штраф, 3% річних та інфляційні збитки у вищезазначеному розмірі, суму яких останнє просить Суд стягнути на його користь.

Від Підприємства до господарського суду Одеської області надійшла зустрічна позовна заява, в якій останнє просило суд стягнути з Товариства штрафні санкції за прострочення строків виконання зобов`язання за договором поставки дизельного палива від 08.12.2020 року №Т/БП-320/20 у розмірі 2 375 920,26 грн., а також відшкодувати Підприємству за рахунок Товариства судові витрати у розмірі 35 638,80 грн.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що Товариством, всупереч умовам укладеного між сторонами договору поставки від 08.12.2020 року №Т/БП-320/20, а саме: пункту 4.1, належним чином зобов`язання з поставки товару не виконано, внаслідок чого, на підставі пункту 6.2 договору, Підприємством за прострочення строків виконання зобов`язання нараховано пеню та штраф у зазначеному вище розмірі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.05.2021, зокрема, прийнято зустрічну позовну заяву Підприємства до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Товариства у справі № 916/842/21.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.08.2021 у справі № 916/842/21, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021, позовну заяву Товариства задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Товариства суму забезпечення виконання договору у розмірі 200 499,60 грн., 3% річних у розмірі 1120,60 грн., інфляційні втрати у розмірі 4 631,54 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3093,78 грн.; в іншій частині позову Товариства відмовлено; у задоволенні зустрічних позовних вимог Підприємства відмовлено в повному обсязі; вирішено питання щодо стягнення судових витрат, у тому числі за надання правничої допомоги.

Ухвалені судові рішення мотивовані тим, що:

- положенням пункту 4.1 договору поставки обумовлено, що обов`язок покупця з направлення рознарядки складається із двох одночасних, обов`язкових його дій, які повинні сприйматися нерозривними у контексті направлення рознарядки постачальнику товару, а саме: направлення письмової рознарядки факсом або на електронну адресу постачальника та обов`язкове направлення оригіналу письмової рознарядки поштовим відправленням (листом з описом вкладення);

- укладений між сторонами договір має двосторонній характер, тобто певні обов`язки покладаються як на одну, так і на іншу сторону в рівній мірі, отже, у такому зобов`язанні кожна із сторін одночасно є боржником та кредитором;

- Підприємством не дотриманий порядок, встановлений пунктом 4.1 договору, оскільки письмова рознарядка поштовим відправленням (листом з описом вкладення) не направлялася; порушення покупцем порядку направлення рознарядки (заявки) на отримання товару свідчить про відсутність у постачальника обов`язку щодо поставки товару; така дія покупця, як направлення замовлення (рознарядки) з метою отримати в подальшому товар, могла бути реалізована виключно під час дії договору, тобто до 31.12.2020;

- фактичні зобов`язання сторін припиняються у зв`язку з закінченням строком дії договору, в межах якого не реалізовані права та обов`язки іншої сторони, направлені на виникнення певних зобов`язань у іншого учасника договірних стосунків;

- з урахуванням наведеного суди дійшли висновку про задоволення позовних вимог Товариства про стягнення з Підприємства суми забезпечення виконання договору у розмірі 200 499,60 грн., а також нарахованих позивачем за первісним позовом 3% річних та інфляційних втрат. Разом з тим щодо нарахування Товариством суми нарахованої пені та штрафу суди попередніх судових інстанцій вказали, що, оскільки Підприємством допущено прострочення виконання саме грошового зобов`язання та такий вид забезпечення виконання зобов`язання, як штраф та пеня сторонами не було забезпечено в укладеному між ними договорі, то вказані Товариством вимоги в цій частині позову задоволенню не підлягають;

- відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог Підприємства, суди зазначили, що, оскільки обов`язок Товариства щодо здійснення поставки товару у кількості 150 тони не виник у зв`язку з порушенням Підприємством умов договору, а саме порядку направлення рознарядки, то відсутні підстави для застосування до Товариства приписів пункту 6.2 договору, адже фактично таке зобов`язання у Товариства за час дії укладеного між сторонами договору не виникло.

Додатковим рішенням господарського суду Одеської області від 20.08.2021у справі № 916/842/21, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021, заяву Товариства про розподіл судових витрат на правову допомогу задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Товариства понесені витрати на правову допомогу у розмірі 26 451,50 грн. у справі за розгляд первісної позовної заяви; стягнуто з Підприємства на користь Товариства понесені витрати на правову допомогу у розмірі 39 598,67 грн. за зустрічною позовною заявою; в іншій частині заяви відмовлено.

У додатковому рішенні суд першої інстанції, з яким також погодився й апеляційний господарський суд, зазначив, що: розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу; матеріалами справи підтверджується факт отримання Товариством послуг адвоката та понесення ним витрат у суді першої інстанції; в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а, отже, є визначеним; разом з цим встановлений у договорі фіксований розмір адвокатських послуг у вигляді вартості погодинної роботи адвоката не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі; враховуючи клопотання Підприємства про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначив, що у цій справі заявлені витрати не відповідають критеріям реальності та розумності, враховуючи не тільки характер спірних відносин, обсяг фактично виконаних адвокатським об`єднанням послуг та їх вартісну оцінку, а також й необхідність всіх вказаних в актах виконаних робіт/наданих послуг витрат відповідача; посилаючись на принципи дотримання співмірності, обґрунтованості та розумного розміру гонорару адвоката, суди дійшли висновку, що, оскільки рішенням суду позов Товариства задоволено частково, на правову допомогу за розгляд первісної позовної заяви належить відшкодувати Товариству 26 451,50 грн., які вирахувані пропорційно розміру задоволених вимог останнього. Разом з тим суди вказали, що заявлений Товариством у сумі 118 796,01 грн. розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок зустрічного позивача, є завищеним та неспівмірним, тому, з огляду на заперечення Підприємства, розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню та відшкодуванню за рахунок останнього у сумі 39 598,67 грн., яка може вважатись розумною, співмірною та справедливою за розгляд даної справи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, постановою суду апеляційної інстанції, додатковим рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного суду про залишення без змін додаткового рішення місцевого суду, Підприємство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги), в якій просило Суд скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити Товариству у задоволенні позову повністю, а зустрічну позовну заяву Підприємства задовольнити. Крім того, Підприємство просить Суд скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та постанову про залишення без змін додаткового рішення та відмовити Товариству у задоволенні його заяви про розподіл судових витрат. Також просить Суд покласти на Товариство судові витрати.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права, зокрема, приписи статті 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 202 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 13, 79, 86 ГПК України, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 та постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.01.2021 у справі № 915/646/18, від 16.02.2021 у справі № 915 /645/19, від 23.08.2019 у справі № 904/4582/18, від 11.06.2018 у справі № 923/567/17 та від 24.10.2019 у справі № 905/1795/19.

Скаржник вказував на те, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, зокрема, приписи статей 76, 77, 79 ГПК України щодо належності, достовірності доказів, обов`язку суду оцінювати докази, а також їх обов`язку з оцінки наданих позивачем доказів на підтвердження його вимог в їх сукупності з урахуванням взаємозв`язку та застосуванням стандарту вірогідності доказів. З цього приводу вказував на неврахування висновків Верховного Суду у справах № 924/556/20 від 27.05.2021 та № 910/3726/20 від 12.01.2021 щодо застосування судами стандарту «вірогідність доказів».

Скаржник окремо вказував на те, що судами попередніх інстанцій не виконано обов`язку надання правового аналізу заявленим вимогам а також доказам на їх підтвердження, зокрема, щодо невиконання постачальником в повному обсязі рознарядки №224-63/ від 14.12.2020 на поставку товару у кількості 50 тон загальною вартістю 1 002 498, 00 з ПДВ та невиконання постачальником договору в повному обсязі.

З посиланням на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17 відповідно до якого закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України, частиною першою статті 202 ГК України такою підставою є виконання проведене належним чином; вказував на неврахування судами безпідставної відмови позивача від виконання обов`язку з поставки товару відповідно до умов укладеного договору.

Ухвалою Верховного Суду від 20.04.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі, розгляд касаційної скарги призначено на 23.06.2022.

23.06.2022 розгляд касаційної скарги не відбувся у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді у справі № 916/842/21.

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.06.2022 № 29.3-02/1102 проведений повторний автоматизований розподіл справи № 916/842/21 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М.

Ухвалою Суду від 27.06.2022 учасників справи повідомлено про те, що розгляд касаційної скарги у справі № 916/842/21 відбудеться 14.07.2022.

Товариство у відзиві на касаційну скаргу просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Крім того, Товариство у відзиві просить Суд вирішити питання розподілу судових витрат та стягнути на користь Товариства витрати, понесені останнім на правничу допомогу під час розгляду справи у касаційній інстанції, у розмірі 20 000 грн. (заява в порядку частини восьмої статті 129 ГПК України).

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (яка оприлюднена 14.12.2021 у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Верховний Суд зазначає, що для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, то Верховний Суд зазначає таке.

Так, у справі № 910/9072/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018) позов подано про стягнення основної заборгованості, процентів за користування чужими грошовими коштами, пені та штрафу, з тих підстав, що на виконання договору підряду ПАТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління Укргазтехзв`язок» сплатило на користь ТОВ «Аквамарін-Глоу» аванс, частину якого останній не використав. Ураховуючи те, що строк дії договору, передбачений для виконання відповідачем його обов`язків підрядника, сплив, позивач вважав, що невикористані грошові кошти відповідач утримує без належних правових підстав та згідно із статті 1212 ЦК України повинен повернути їх позивачу.

Разом з тим, у справі, що розглядається (№ 916/842/21) первісний позов поданий про стягнення з Підприємства суми отриманого забезпечення виконання договору, а також пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням Підприємством у встановлений договором строк умов підпункту 5.3.3 пункту 5.3 договору поставки дизельного палива від 08.12.2020 року №Т/БП-320/20 (щодо повернення постачальнику забезпечення виконання договору). Спірним питанням у справі було наявність або відсутність підстав для повернення забезпечення. Судами попередніх інстанцій у розгляді справи встановлено, що зобов`язання виникли на підставі договору поставки та обов`язок з поставки товару (від належного виконання якого залежало виникнення обов`язку з повернення отриманого забезпечення Підприємством ) у постачальника в межах строку дії договору не виник взагалі.

Отже, справа № 910/9072/17 та справа № 916/842/21 суттєво відрізняються за обставинами, встановленими судами; у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин за змістовним критерієм. При цьому з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Також Верховний Суд звертає увагу на те, що зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається надання останніми (судами) оцінки доводам та аргументам позивача щодо врахування зазначеної вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/9072/17, на яку скаржник здійснює своє посилання в доводах касаційної скарги при розгляді даної справи, тобто вказаний аргумент Підприємства вже досліджувався судами та йому була надана належна правова оцінка (на предмет подібності).

Доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.01.2021 у справі № 915/646/18, від 16.02.2021 у справі № 915 /645/19 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 , від 27.05.2021 у справі № 924/556/20, від 12.01.2021 у справі № 910/3726/20 про необхідність дотримання судами принципів та стандартів доказування при дослідженні обставин справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки: по-перше, місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено на підставі наданих та оцінених доказів у сукупності, що покупцем не направлено належним чином оформлену рознарядку протягом строку дії договору поставки, а саме до 31.12.2020, це призвело до відсутності зобов`язання постачальника здійснити поставку товару, тобто було забезпечено належне дотримання таких стандартів і принципів при оцінці поданих сторонами доказів та встановлення істотних обставин справи; по-друге, дотримання судами вказаних стандартів і принципів є обов`язковим під час розгляду будь-якої справи, незалежно від предмета, підстав позову та її фактичних обставин, а відтак зазначені доводи скаржника є такими, що зводяться до спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Не беруться до уваги також доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду зі справи № 904/4582/18, оскільки зазначена справа та справа, що розглядається (№ 916/842/21), суттєво відрізняються за обставинами, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм.

Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду від 11.06.2018 у справі № 923/567/17 та від 24.10.2019 у справі № 905/1795/19 (стосовно розподілу судових витрат на правову допомогу) , то Верховний Суд зазначає таке.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, яка переглядається, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний господарський суд, встановив що : розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу; матеріалами справи підтверджується факт отримання Товариством послуг адвоката та понесення ним витрат у суді першої інстанції; в межах цієї справи розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а, отже, є визначеним; разом з цим встановлений у договорі фіксований розмір адвокатських послуг у вигляді вартості погодинної роботи адвоката не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі; враховуючи клопотання Підприємства про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначив, що у цій справі заявлені витрати не відповідають критеріям реальності та розумності, враховуючи не тільки характер спірних відносин, обсяг фактично виконаних адвокатським об`єднанням послуг та їх вартісну оцінку, а також необхідність всіх вказаних в актах виконаних робіт/наданих послуг витрат

відповідача; посилаючись на принципи дотримання співмірності, обґрунтованості та розумного розміру гонорару адвоката, суди дійшли висновку, що, оскільки рішенням суду позов Товариства задоволено частково, на правову допомогу за розгляд первісної позовної заяви належить відшкодувати Товариству 26 451,50 грн., які вирахувані пропорційно розміру задоволених вимог останнього. Разом з тим суди вказали, що заявлений Товариством у сумі 118 796,01 грн. розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок зустрічного позивача, є завищеним та неспівмірним, тому, з огляду на заперечення Підприємства, розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню та відшкодуванню за рахунок останнього у сумі 39 598,67 грн., яка може вважатись розумною, співмірною та справедливою за розгляд даної справи.

У постанові від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, на яку посилається скаржник, Верховний Суд з`ясував, що суди попередніх інстанцій здійснили розподіл судових витрат (витрат на правничу допомогу) без урахування заперечень відповідача, з якого такі витрати мали бути стягнені, а тому розмір відповідних витрат не був зменшений. Разом з тим у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій при здійсненні розподілу судових витрат врахували як доводи Підприємства, так і принципи співмірності, пропорційності, адекватності.

У додатковій постанові від 11.06.2018 у справі № 923/567/17, на яку також здійснює свої посилання скаржник, Верховний Суд також вказав на те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд, проаналізувавши вказані постанови, висновки, в яких, на думку скаржника, не було враховано судами при ухваленні оскаржуваних рішень, встановив, що застосування судами попередніх інстанцій норм права в оскаржуваних рішеннях не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків суду касаційної інстанції. Застосування судами статей 126, 129 ГПК України у вказаних справах залежало від доведеності надання адвокатами послуг з правничої допомоги, наданих до суду доказів на підтвердження здійснення відповідних витрат та від обставин обґрунтованості і співмірності відповідних витрат.

Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судами доказів щодо обставин надання послуг правничої допомоги зводяться до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 916/842/21.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

У розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» на рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2021, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021, додаткове рішення господарського суду Одеської області від 20.08.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021 у справі № 916/842/21, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, що не є подібними.

Щодо розподілу судових витрат Верховний Суд зазначає таке.

Товариство у відзиві просить Суд вирішити питання розподілу судових витрат та стягнути на користь Товариства витрати понесені останнім на правничу допомогу під час розгляду справи у касаційній інстанції у розмірі 20 000 грн (заява в порядку частини восьмої статті 126 ГПК України).

При цьому Товариство вказує, що згідно з договором про надання правової допомоги від 05.01.2021 № 050121 та додатком № 9-1 до цього договору сторонами визначений фіксований розмір витрат на правову допомогу незалежно від кількості наданих послуг та кількості витраченого часу у суді касаційної інстанції, що складає 20 000 грн. З посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верхового Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, вважає, що додаткове подання детального опису робіт та кількості годин, витрачених на підготовку документів, у такому випадку не потребується, у зв`язку з чим просить Суд стягнути з Підприємства на користь Товариства 20 000 грн витрат, понесених на правову допомогу у суді касаційної інстанції. На виконання вимог абзацу третього частини восьмої статті 129 ГПК України до відзиву надає копію договору про надання правової допомоги від 05.01.2021 № 050121 та копію додатку № 9-1 до цього договору, ордер на надання правничої допомоги серії АА № 1177415, виданий Товариством адвокату Комасі Анастасії Ігорівні, та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ №000217.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в пункті 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 цього Кодексу).

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited" проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 зі справи № 922/445/19.

Так, між адвокатом Комахою А.І. та Товариством 05.01.2021 укладено договір про надання правової допомоги № 050121.

У додатку № 9-1 до договору № 050121 сторони визначили винагороду адвоката у фіксованому розмірі незалежно від кількості наданих послуг та кількості витраченого часу у суді касаційної інстанції, що складає 20 000 грн.

Враховуючи умови договору про надання правової допомоги від 05.01.2021, додатку № 9-1 до цього договору, відсутність доводів Підприємства про наявність підстав для зменшення зазначеної суми, та те, що за результатом розгляду справи №916/842/21 судом касаційної закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства, Верховний Суд дійшов висновку, про покладення на скаржника - відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції в розмірі 20 000,00 грн.

Колегія суддів суду касаційної інстанції також зазначає, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в додатковій ухвалі від 03.12.2021 у справі № 927/237/20 дійшов висновку, що для забезпечення принципу господарського судочинства щодо відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, та забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді у разі подання до неї необґрунтованого позову (необґрунтованої касаційної скарги), витрати на професійну правничу допомогу при прийнятті ухвали про закриття касаційного провадження мають покладатися на сторону, яка допустила необґрунтоване подання касаційної скарги. При цьому Суд враховує практику Верховного Суду у розгляді питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрат на правничу допомогу), у випадку закриття касаційного провадження у справі на підставі статті 296 ГПК України в частині визначених касатором підстав (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 зі справи № 910/18946/19, постанова Верховного Суду від 17.06.2021 зі справи № 910/2478/20, постанова Верховного Суду від 02.09.2021 зі справи № 910/21300/17).

Керуючись статтями 129, 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» на рішення господарського суду Одеської області від 12.08.2021, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021, додаткове рішення господарського суду Одеської області від 20.08.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2021 у справі № 916/842/21.

2. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

3. Стягнути з державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 20 000 грн.

4. Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Одеської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко