ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2022 р. Справа№ 910/13060/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Овчинніковій Я.Д.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 13.07.2022.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 14.12.2021 (повний текст складено 20.12.2021)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва

від 11.01.2022 (повний текст складено 19.01.2022)

у справі №910/13060/21 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-енерго"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 1 467 519,18 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Централізовані закупівлі» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач, скаржник) про стягнення 1467519,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач оплатив поставлений позивачем товар з порушенням строків, встановлених умовами договорів поставок №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018, №53-129-01-19-01769 від 15.02.2019 та №53-129-01-19-01916 від 16.07.2019, у зв`язку з чим позивач просить стягнути інфляційні втрати у розмірі 925795,25 грн та 3% річних у розмірі 541723,93 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-енерго" 3% річних у розмірі 510693 грн 45 коп., інфляційні втрати у розмірі 921906 грн 52 коп. та судовий збір у розмірі 21489 грн 00 коп.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до відсутністі умислу та як наслідок відсутності вини відповідача у порушенні строків оплати продукції за договором, однак зазначені обставини судом першої інстанції повною мірою не досліджені та як наслідок порушено ст.ст. 236, 237 ГПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Чорногуза М.Г., Кравчука Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13060/21.

Від Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/13060/21.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2022 у зв`язку перебуванням судді Кравчука Г.А. на лікарняному, які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/13060/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2022 для розгляду справи №910/13060/21 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Чорногуз М.Г., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21 прийнято до провадження у визначеному складі суддів. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21. Призначено справу до розгляду на 10.03.2022.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на корить Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-енерго" судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) грн 00 коп.

Не погодившись з прийнятим додатковим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції порушено процесуальні норми при розгляді питання щодо фактичності, неминучості, обґрунтованості, розумності і співмірності судових витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 08.02.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Чорногуза М.Г., Яковлєва М.Л.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2022 у зв`язку перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/13060/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2022 для розгляду справи №910/13060/21 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Куксов В.В., судді: Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21 прийнято до провадження у визначеному складі суддів. Призначено справу до розгляду на 13.07.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 прийнято до провадження у визначеному складі суддів. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 для спільного розгляду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21. Призначено апеляційну скаргу для спільного розгляду на 13.07.2022.

26.04.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21 без змін.

14.06.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 без змін.

Учасники апеляційного провадження з`явилися в судове засідання 13.07.2022 та надали свої пояснення щодо апеляційної скарги.

В судовому засіданні 13.07.2022 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 03.09.2018 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - продавець) укладено договір поставки №53-129-01-18-01534 (далі - договір №1) за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторні батареї виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 1.2 договору №1 визначено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строки поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Так, специфікацією №1 до договору №1, що є його невід`ємним додатком №1, сторони погодили найменування продукції акумуляторні батареї у кількості 3 штуки, їх технічні характеристики, ціну в загальному розмірі 26971560,00 грн та термін їх поставки.

Сума договору №1 становить 26971560,00 грн. Ціна за одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в специфікації (пункти 3.1 та 3.2 договору).

Умовами пункту 4.1 договору №1 визначено, що покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції. Оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригувань), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку (пункт 4.2, 4.3 договору).

За умовами пункту 5.1 та 5.4 договору, строки поставки продукції вказані у специфікації. За погодженням з покупцем допускається поставка продукції партіями. Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

При цьому, умовами пункту 5.12.2 визначено, що постачальник надає покупцю протягом 3-х днів після відвантаження податкові накладні складені в електронній формі за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну №1307 від 31.12.2015 (у редакції наказу Мінфіну №276 від 23.02.2017) з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором (пункт 7.1 договору).

Пунктами 10.1 та 10.3 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором - до закінчення строку дії гарантії. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії та виконання діючих зобов`язань.

Пунктом 12.1 договору визначено, що специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу за умови укладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами і скріплення печатками обох сторін.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 26971560,00 грн, що підтверджується видатковими накладними №РН-0822003 від 22.08.2019 на суму 10674210,00 грн, №РН-0902002 від 02.09.2019 на суму 5623140,00 грн, №РН-0902001 від 02.09.2019 на суму 10674210,00 грн та актами приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей №09-152/1 від 03.09.2019 на суму 10674210,00 грн, №09-156/2 від 11.09.2019 на суму 10674210,00 грн та №09-156/3 від 11.09.2019 на суму 5623140,00 грн про приймання акумуляторних батарей, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками.

Окрім того, позивач, у відповідності до пункту 5.12.2 договору, склав та зареєстрував податкові накладні №222 від 22.08.2019, №1 від 02.09.2019 та №2 від 02.09.2019.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором №1 свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Тоді як, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки, оплату отриманої продукції здійснив з порушенням визначеного строку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: платіжними дорученнями №132 від 11.01.2020 на суму 3100000,00 грн, №347 від 23.01.2020 на суму 7574210,00 грн; №255 від 14.01.2020 на суму 8000000,00 грн, №348 від 23.01.2020 на суму 2674210,00 грн; №408 від 24.01.2020 на суму 3000000,00 грн, №456 від 31.01.2020 на суму 1623140,00 грн та №629 від 19.02.2021 на суму 1000000,00 грн.

15.02.2019 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - постачальник) укладеного договір поставки №53-129-01-19-01769 (далі - договір №2) за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторні батареї ВРП-330 (далі - продукція) виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строки поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Так, специфікацією №1 до договору, що є його невід`ємним додатком №1, сторони погодили найменування продукції акумуляторні батареї у кількості 2 штуки, їх технічні характеристики, ціну в загальному розмірі 10084780,50 грн та термін їх поставки.

Сума договору становить 10084780,50 грн. Ціна за одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в специфікації (пункти 3.1 та 3.2 договору).

Умовами пункту 4.1 договору визначено, що покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції. Оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригувань), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку (пункт 4.2, 4.3 договору).

За умовами пункту 5.1 та 5.4 договору, строки поставки продукції вказані у специфікації. За погодженням з покупцем допускається поставка продукції партіями. Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

При цьому, умовами пункту 5.12.2 визначено, що постачальник надає покупцю протягом 3-х днів після відвантаження податкові накладні складені в електронній формі за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну №1307 від 31.12.2015 (у редакції наказу Мінфіну №763 від 17.09.2018) з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором (пункт 7.1 договору).

Пунктами 10.1 та 10.3 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2020, а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором - до закінчення строку дії гарантії. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії та виконання діючих зобов`язань.

Пунктом 12.1 договору визначено, що специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу за умови укладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами і скріплення печатками обох сторін.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 10084780,50 грн, що підтверджується видатковими накладними від 11.06.2019 №РН-0611004 на суму 4820887,50 грн, №РН-0611005 на суму 5263893,00 грн та актами приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 01.07.2019 №09-117/2 на суму 5263893,00 грн, №09-117/1 на суму 4820887,50 грн про приймання акумуляторних батарей, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками.

Окрім того, позивач, у відповідності до пункту 5.12.2 договору, склав та зареєстрував податкові накладні від 11.06.2019 №84 та №85.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором №2 свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Тоді як, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки, оплату отриманої продукції здійснив з порушенням визначеного строку, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: платіжними дорученнями №3193 від 06.12.2019 на суму 1000000,00 грн, №3238 від 12.12.2019 на суму 3820887,50 грн та №29 від 03.01.2020 на суму 5263893,00 грн.

16.07.2019 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - постачальник) укладеного договір поставки №53-129-01-19-01916 (далі - договір №3) за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторну батарею виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина для ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування, одиниця виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строк поставки зазначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Так, специфікацією №1 до договору, що є його невід`ємним додатком №1, сторони погодили найменування продукції акумуляторна батарея, її технічні характеристики, ціну в загальному розмірі 10809000,00 грн та термін її поставки.

Сума договору становить 10809000,00 грн. Ціна за одиницю продукції встановлена в національній валюті України і зазначена в специфікації (пункти 3.1 та 3.2 договору).

Умовами пункту 4.1 договору визначено, що покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 60-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі продукції. Оплата покупцем вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригувань), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку (пункт 4.2, 4.3 договору).

За умовами пункту 5.1 та 5.4 договору, строк поставки продукції зазначений у специфікації. Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

При цьому, умовами пункту 5.12.2 визначено, що постачальник надає покупцю протягом 3-х днів після відвантаження податкову накладну складену в електронній формі за формою, визначеною чинною редакцією наказу Мінфіну №1307 від 31.12.2015 (у редакції наказу Мінфіну №763 від 17.09.2018) з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та договором (пункт 7.1 договору).

Пунктами 10.1 та 10.3 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020, а в частині оплати за поставлену продукцію, до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором - до закінчення строку дії гарантії. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії та виконання діючих зобов`язань.

Пунктом 12.1 договору визначено, що специфікації, додаткові угоди та додатки до договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу за умови укладення їх у письмовій формі, підписання їх повноважними особами і скріплення печатками обох сторін.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений товар на загальну суму 10809000,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0413001 від 13.04.2020 на суму 10809000,00 грн та актом приймання передачі товарно-матеріальних цінностей №20-026/1 від 12.05.2020, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплені печатками.

Окрім того, позивач, у відповідності до пункту 5.12.2 договору, склав та зареєстрував податкову накладну №65 від 13.04.2020.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором №3 свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору.

Тоді як, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки, оплату отриманої продукції здійснив з порушенням визначеного строку, що підтверджується платіжними дорученнями №611 від 19.02.2021 на суму 4809000,00 грн та №2938 від 14.04.2021 на суму 6000000,00 грн.

У зв`язку із несвоєчасною оплатою поставленого товару, позивач звернувся до відповідача з претензією №54/10 від 04.06.2021, в якій вимагав сплати нараховані йому компенсаційні витрати у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що недодержання своїх обов`язків контрагентами боржника, не є підставою для звільнення відповідача у даній справі від виконання своїх договірних зобов`язань, у тому числі в частині здійснення повної та своєчасної оплати вартості отриманого товару за договорами поставки №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018, №53-129-01-19-01769 від 15.02.2019 та №53-129-01-19-01916 від 16.07.2019, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на рішення, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Приписами статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у статті 193 Господарського кодексу України.

Укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами поставки, а відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до такого договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Приписами пунктів 4.2 укладених договорів визначені строки оплати, а саме за договорами №1 та №2 протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції, а за договором №3 протягом 60-ти робочих днів з вищезазначеного моменту.

Колегія суддів зазначає, що уклавши з позивачем договори поставки, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо оплати отриманої продукції протягом 30-ти чи 60-ти робочих днів (в залежності від договору за яким здійснено поставку) з моменту підписання сторонами актів приймання-передачі продукції, а відтак строк оплати становить: за актом №09-152/1 від 03.09.2019 включно до 16.10.2019; за актами №09-156/2 та №09-156/3 від 11.09.2019 включно до 24.10.2019; за актами №09-117/2 та №09-117/1 від 01.07.2019 включно до 12.08.2019 та за актом №20-026/1 від 12.05.2020 включно до 06.08.2020.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, перевірено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов`язання зі своєчасної оплати отриманих акумуляторних батарей за договорами поставки належним чином не здійснив, допустивши прострочення оплати.

Тоді як, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

У звязку із тим, що відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за отриману продукцію, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у загальному розмірі 541723,93 грн та інфляційні втрати у загальному розмірі 925795,25 грн.

Цивільний кодекс України, як основний акт цивільного законодавства, не передбачає механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

В той же час, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Порядку).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 та від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Водночас, при застосуванні механізму розрахунку інфляційних втрат, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, слід враховувати, що якщо сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що останній є арифметично невірним, оскільки при визначенні початку періоду прострочення оплати позивачем не було враховано, що прострочення виконання зобов`язання розпочинається з наступного дня, в який мала б бути здійснена оплата та вираховується в робочих днях, що виключає святкові дні, а також математичне округлення періоду прострочення у неповному місяці, таким чином, суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку, що належною сумою інфляційний втрат, за розрахунком суду, є 921906,52 грн, в іншій частині цих вимог судом першої інстанції правомірно відмволено.

Водночас, колегія суддів зазначає, що частковому задоволенню підлягають і вимоги в частині стягнення 3% річних, оскільки при визначенні початку періоду прострочення оплати позивачем не було враховано, що прострочення виконання зобов`язання розпочинається з наступного дня, в який мала б бути здійснена оплата та вираховується в робочих днях, що виключає святкові дні, відтак, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що належною сумою 3% річних, за розрахунком суду, є 510693,45 грн, в іншій частині цих вимог судом першої інстанції правомірно відмволено.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, судом першої інстанції правомірно та обгрунтвоано задоволено частково позовні вимоги.

При цьому, посилання скаржника на те, що порушення грошового зобов`язання сталося не з його вини, колегією суддів оцінюються критично, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, недодержання своїх обов`язків контрагентами боржника, не є підставою для звільнення відповідача у даній справі від виконання своїх договірних зобов`язань, у тому числі в частині здійснення повної та своєчасної оплати вартості отриманого товару за договорами поставки №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018, №53-129-01-19-01769 від 15.02.2019 та №53-129-01-19-01916 від 16.07.2019.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про наявність підстав для зменшення розміру 3% річних з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №902/471/18 щодо права суду зменшити нараховані відсотки річних за статтею 625 ЦК України, з огляду на таке.

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/471/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/471/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в частині другій статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яносто календарних днів.

Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/471/18, а саме - встановлення відсотків річних на рівні 40% та 96%, і їх явну невідповідність принципу справедливості, в той час як у даній справі №910/13060/21 відсотки річних нараховані за встановленою у статті 625 ЦК України ставкою у розмірі 3%.

В контексті вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних судом у спірних правовідносинах.

Відтак, правовідносини у справі №902/471/18 та №910/13060/21 не є подібними за встановленими фактичними обставинами, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у справі №902/471/18 не можуть бути застосовані до правовідносин у даній справі.

Посилання скаржника на постанову Північного апеляційного господарського суду у справі №910/18616/20 колегією суддів оцінюються критично, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів скаржника, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено останньому в клопотанні у відстроченні виконання рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005 року в справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

За частинами 1, 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При вирішенні питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Відповідно до положень статті 331 Господарського процесуального кодексу України задоволення заяв про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Вищенаведеними нормами встановлено, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відтак, саме на заявника у контексті приписів статей 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України покладається обов`язок доведення існування відповідних підстав.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідачем не надано жодних доказів наведених ним причин неможливості виконання рішення суду, а саме лише посилання на наявність інших судових проваджень та порушення строків розрахунків Гарантованого покупця з відповідачем не зобов`язує суд надавати відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Зважаючи на вищевикладене, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання відповідача.

Доводи скаржника щодо порушення судом ч. 1 ст. 173 ГПК України колегією суддів залишаються поза увагою, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, у позовній заяві та клопотанні від 07.12.2021 позивачем зазначено, що розрахунок витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, та докази понесення витрат на правову допомогу будуть подані до суду в порядку частини 8 статті 129 ГПК України.

06.01.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвокатів, з підстав того, що зазначена сума витрат у розмірі 70000,00 грн на професійну правничу допомогу є неспівмірною з огляду на відсутність розумної необхідності витрат у вказаному розмірі. При цьому, зауважує на тому, що дана справа не є складною, зі сформованою сталою судовою практикою, а тому не потребує значних зусиль у доведенні обставин, враховуючи, що предметом позовних вимог є лише стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Крім того, зауважує на тому, що позивачем не доведено реальну необхідність у здійсненні представництва інтересів позивача двома адвокатами, враховуючи, що позовна заява ґрунтується на вимогах претензії, в якій вже були здійсненні розрахунки спірних сум, яка датована до укладення угоди про надання правової допомоги.

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у розмірі 35000,00 грн, що є пропорційним до предмету спору та є співмірним із складністю справи, часом та обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт.

Розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на додаткове рішення, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з поданого клопотання, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати у розмірі 70 000,00 грн на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копію угоди про надання правової допомоги від 15.06.2021, укладеної між адвокатським об`єднанням «Консулат» (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акку-енерго» (далі - клієнт), додаткової угоди від 15.06.2021 до вище вказаної угоди, рахунків на оплату №106 від 02.08.2021 та №110 від 02.09.2021 з доказами їх оплат, довідку №470/21 від 01.12.2021 про планові розрахунки оподаткування та виплат гонорару, ордери серій АА №1127394, АІ №1162868, виданих Адвокатським об`єднанням «Консулат» на ім`я Подольського В.О. та Проценка О.В. відповідно.

За умовами пункту 1 угоди про надання правової допомоги від 15.06.2021 (далі - угода), виконавець приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з наступних правових питань (далі - справа), а саме: здійснити представництво та захист прав та інтересів клієнта в державних органах України, в тому числі у судових органах України будь-якої ланки, а також перед будь-якими особами публічного чи приватного права, з питань стягнення на користь клієнта грошових коштів (3% річних та індексу інфляції) з ДП «НАЕК «Енергоатом», у зв`язку з несвоєчасною оплатою останнім отриманих від клієнта товарів згідно з договором поставки №53-129-01-18-01534 від 03.09.2018, №53-129-01-19-01769 від 15.02.2019 та №53-129-01-19-01916 від 16.07.2019.

Для виконання даної угоди виконавець призначає адвоката (адвокатів), які є членами адвокатського об`єднання «Консулат» (пункт 2 угоди).

У пункті 5 угоди вказано, що визначений цією угодою обсяг правової допомоги може бути змінений (збільшений/зменшений) виключно за згодою сторін шляхом укладення додаткової письмової угоди.

За надання правової допомоги клієнт сплачує на поточний банківський рахунок виконавця гонорар. Розмір гонорару, порядок та строки його оплати буде визначатися сторонами у додаткових угодах, які є невід`ємною частиною даної угоди (пункт 6 угоди).

Пунктом 7 угоди передбачено, що після виконання даної угоди сторонами складається та підписується на протязі 3-х робочих днів акт про надання правової допомоги (юридичних послуг).

Угода набирає чинності з моменту її підписання і припиняється виконанням умов угоди сторонами (пункт 24 угоди).

Умовами додаткової угоди від 15.06.2021 до угоди про надання правової допомоги від 15.06.2021 визначено, що розмір гонорару виконавця за надання правової допомоги клієнту в суді першої інстанції є фіксованим та становить 70000,00 грн, які сплачуються клієнтом рівними частинами по 35000,00 грн на підставі відповідного рахунку. Оплата здійснюється у строк: перша частина в розмірі 35000,00 грн до 15.08.2021; друга частина в розмірі 35000,00 грн до 15.09.2021.

На підставі угоди про надання правової допомоги від 15.06.2021 виконавцем виставлені рахунки на оплату №106 від 02.08.2021 та №110 від 02.09.2021 на суму 35000,00 грн кожний, які оплачені клієнтом за платіжними дорученнями №3790 від 10.08.2021 та №3930 від 03.09.2021.

За актом про надання правової допомоги від 15.12.2021, який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками, клієнт та виконавець підтвердили надання правової допомоги згідно угоди про надання правової допомоги від 15.06.2021 у період з 15.06.2021 по 15.12.2021 (включно) вартістю 70000,00 грн. У вказаному акті сторони вказали про відсутність претензій одна до одної.

Згідно опису виконаних робіт (наданих послуг) за угодою про надання правової допомоги від 15.06.2021 у справі №910/13060/21 виконавцем надані такі види послуг: правовий аналіз наданих клієнтом первинних документів, допомога клієнту у зборі додаткових документів, консультація клієнта та узгодження правової позиції; підготовка позовної заяви з додатками; підготовка та засвідчення копії позовної заяви з додатками для відповідача; направлення позовної заяви на адреси відповідача та суду засобами поштового зв`язку; участь у судовому засіданні 28.09.2021; підготовка клопотання до суду про долучення до матеріалів справи доказів; участь у судовому засіданні 19.10.2021; вивчення відзиву відповідача на позовну заяву, підготовка відповіді на відзив, направлення відповіді на відзив на адреси відповідача та суду засобами поштового зв`язку; участь у судовому засіданні 09.11.2021; участь у судовому засіданні 23.11.2021; підготовка клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесення витрат на правову допомогу; участь у судовому засіданні 14.12.2021.

При цьому, представник позивача наголошує на тому, що при встановленні гонорару у розмірі 70000,00 грн взято до уваги кількість адвокатів, які будуть займатися справою, їх досвід, складність справи, час, який буде витрачено на підготовку та розгляд справи, розмір податків та обов`язкових платежів до бюджету, які будуть сплачені із суми гонорару.

Судом встановлено, що Проценко Олександр Васильович та Подольський Вадим Олегович є адвокатами в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вище наведеній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», рішення у справі «Баришевський проти України», рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України», рішення у справі «Двойних проти України», рішення у справі «Меріт проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

З опису виконаних робіт (наданих послуг) за угодою про надання правової допомоги від 15.06.2021 у справі №910/13060/21, вбачається, що адвокатами надані клієнту, зокрема, такі послуги, як підготовка та засвідчення копії позовної заяви з додатками для відповідача, направлення позовної заяви на адреси відповідача та суду засобами поштового зв`язку, направлення відповіді на відзив на адреси відповідача та суду засобами поштового зв`язку.

За приписами п. 9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

В той же час, така послуга як підготовка та засвідчення копій, направлення засобами поштового зв`язку копій заяв по суті справи не може бути віднесена до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в статтях 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому такі витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу. Схожа за своїм змістом правова позиція щодо застосування норм права, викладена в ухвалі Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №9901/264/19.

При цьому, відповідач у клопотанні про зменшення витрат позивача на правову допомогу заперечив проти їх відшкодування у заявленому розмірі, посилаючись на те, що заявлені витрати не є співмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг. Відповідач зауважує на тому, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та не підтвердженим, а самі витрати на професійну правничу допомогу у справі не відповідають критерію їх реальності, а також необхідності залучення позивачем двох адвокатів для захисту своїх прав та інтересів, зважаючи на те, що предметом судового спору було стягнення компенсаційний втрат за договорами поставки зі сталою судовою практикою у розрізі спірних правовідносин.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на характер спірних правовідносин, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі (стягнення компенсаційних втрат за договорами поставки), обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, беручи до уваги клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги та викладених в ній доводів, висновки суду першої інстанції, з якими погодвися суд апеляційної інстанції, про часткове задоволення позовних вимог, а також те, що вступ додаткового адвоката від позивача відбувся вже під час здійснення провадження у справі (ордер виданий 19.10.2021, а провадження у справі відкрито 27.08.2021) і є власним волевиявленням позивача без наведення будь-якої об`єктивної необхідності, зважаючи на те, що справа не є складаною за своєю суттю, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстацнії, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням обсягу наданих послуг (п.2 ч.5 ст. 129 ГПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та правомірного висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у розмірі 35 000,00 грн, що є пропорційним до предмету спору та є співмірним із складністю справи, часом та обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт.

Доводи скаржника, що судом першої інстанції порушено процесуальні норми при розгляді питання щодо фактичності, неминучості, обґрунтованості, розумності і співмірності судових витрат на професійну правничу допомогу не знайшли своє підтвердження та спростовуються вищевикладеним, тому колегією суддів відхиляються.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 відповідають чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства НАЕК "Енергоатом" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/13060/21 - залишити без змін.

Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 у справі №910/13060/21 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/13060/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст складено 22.07.2022.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала