РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.07.2022Справа № 910/21024/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В. розглянувши справу за первісним позовом Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" (03134, місто Київ, вул. Симиренка, будинок 17) до Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" (02232, місто Київ, вул. Закревського Миколи, будинок 20, адміністративно-побутова будівля, Літера "А") про стягнення 45657,41 грн та за зустрічною позовною заявою Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" до Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" про визнання положень договору недійсним,

За участю представників сторін:

від позивача (відповідач за зустрічним позовом): не прибув;

від відповідача (позивач за зустрічним позовом): Котвицький Є.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20.12.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" до Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" про стягнення заборгованості у розмірі 28409,73 грн. та передана 21.12.2021 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" на користь Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" заборгованість у розмірі 28 409,73 грн, з яких 23506,02 грн - сума основної заборгованості, 575,36 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч умовам договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №1176 від 31.01.2020, відповідачем не виконуються умови договору в частині своєчасної оплати за надані послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2021 позовну заяву Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

У встановлений судом строк від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" до Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" про стягнення 28 409,73 грн. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

28.01.2022 від Публічного акціонерного товариства "ВТОРЕС" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує стосовно позовних вимог обгрунтовуючи тим, що положення Договору №1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 р, (п.3.1.) невірно визначено розмір орендної плати у відповідності до Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року №415/1280 (зі змінами), а саме в частині застосування відсотків орендної ставки. Зокрема, у Договорі визначено орендну ставку 25%, в той час як Методикою розрахунків передбачено орендну ставку 5(%).

28.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява та передана судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним пункт 3.1. Договору №1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Вторес» та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва.

Зустрічні позовні вимоги Публічне акціонерне товариство «Вторес» обгрунтовує тим, що у відповідності до п. 3.1. Договору Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року №415/1280 (зі змінами) і становить без ПДВ: 423 гри. 14 коп. (чотириста двадцять три грн. чотирнадцять коп. за 1 кв.м. орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку січень 2020 року 8462 грн. 77 коп. (вісім тисяч чотириста шістдесят дві гривні 77 коп.).

З приводу вищезазначеного положення Договору №1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 р, (п.3.1.) невірно визначено розмір орендної плати у відповідності до Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року №415/1280 (зі змінами), а саме в частині застосування відсотків орендної ставки. Зокрема, у Договорі визначено орендну ставку 25%, в той час як Методикою розрахунків передбачено орендну ставку 5(%).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2022 зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" до Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" про визнання положень договору недійсним, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" до Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" про стягнення заборгованості у розмірі 28409,73 грн. та підготовче засідання призначено на 03.03.22 о 10:00 год.

Водночас, указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

Згідно з указом Президента України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

За наведених обставин призначене на 03.03.2022 о 10:00 год. судове засідання з розгляду справи № 910/21024/21 не відбулося з об`єктивних причин, що не залежать від суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2022 було призначено підготовче засідання у справі №910/21024/21 на 26.05.2022.

25.05.2022 від Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" надійшли наступні документи: заява про збільшення позовних вимог (уточнення позовних вимог); відзив на зустрічну позовну заяву про визнання положення договору недійсним та відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості по орендній платі та відшкодування витрат балансоутримувача.

Обгрунтовуючи заяву про збільшення позовних вимог (уточнення позовних вимог) Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" зазначає, що в результаті неналежного виконання орендарем умов договору оренди з вересня 2021 по грудень 2021 включно утворилась заборгованість з орендної плати та відшкодування витрат балансоутримувача 23506,02 коп., пеня 4328 грн. 35 коп., штраф 575 грн. 36 коп.

З грудня 2021 по лютий 2022 р. у Відповідача за первісним позовом внаслідок постійного ним не виконання обов`язків згідно умов договору оренди утворилась вже нова заборгованість з орендної плати та відшкодування витрат балансоутримувача - 12054,37 грн. (5989,10 грн. + 6065,27 грн.)

Таким чином в результаті неналежного виконання орендарем умов договору оренди з вересня 2021 по лютий 2022 включно утворилась заборгованість з орендної плати та відшкодування витрат балансоутримувача 35560,39 коп., пеня 9226 грн. 44 коп., штраф 870 грн. 58 коп.

Заперечуючи стосовно зустрічних позовних вимог представник позивача за первісним позовом зазначає, щодо невірно визначеної відповідачем за первісним позовом відсоткової ставки для нарахування орендної плати за договором оренди є безпідставні, ст-ст. 179. 181 ГК України та ч.1 ст. 638 ЦК України тристоронній (за узгодженням зі Святошинською РДА, ПАТ «ВТОРЕС» та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва») розрахунок орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду за адресою бульв. Кольцова, 17 А літ. Б загальною площею 20 кв.м. з розрахунком орендної ставки у відсотках у розмірі 25 %, розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини, та є додатком № 1 до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 № 1176 було виконано за безпосередньою згодою ПАТ «ВТОРЕС» та є істотною умовою договору згідно ст. 180 ГК України.

У поданій позивачем за первісним позовом відповіді на відзив представник заперечує стосовно зустрічних позовних вимог, просить відмовити в останній з підстав викладених у відповіді на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2022 було задоволено заяву Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" про збільшення розміру позовних вимог (уточнення позовних вимог) та відкладено підготовче засідання на 09.06.2022.

Відтак сума яка підлягає розгляду за первісним позовом становить 45657,41 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 закрито підготовче провадження у справі № 910/21024/21 та призначено справу до розгляду по суті на 14.07.2022.

У судове засідання 14.07.2022 судом оголошено перерву до 22.07.2022.

У судове засідання 22.07.2022 представник позивача за первісним позовом не прибув, повідомлявся належним чином, до початку судового засідання від останнього через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача за первісним позовом прибув, надав свої пояснення.

В судовому засіданні 22.07.2022 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

31 січня 2020 між Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією, Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" (далі орендодавець) та Публічним акціонерним товариством "Вторес" (далі - орендар) було укладено договір № 1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (надалі - договір оренди).

Відповідно до п.п. 1.1, 2.1 договору, орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 22.01.2019 № 1/136, розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.12.2019 № 923 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (окремо стояча нежила будівля), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об`єкт, яке знаходиться за адресою: м. Київ, бульв. Кольцова, 17-А, літ. Б для розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність із збору і сортування вторинної сировини.

Об`єктом оренди є окремостояча нежила будівля загальною площею 20,0 кв.м., розташована на першому поверсі, згідно з викопіюванням з поповерхового плану, що складає невід`ємну частину цього Договору.

Відповідно до п. 2.4. орендар вступає у строкове платне користування об`єктом у термін, указаний у цьому Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акта приймання-передачі об`єкта.

Відповідно до п. 3.1 договору оренди, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням від 21.04.2015 №415/1280 (зі змінами) і становить без ПДВ 423 грн. 14 коп. за 1 кв.м. орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку січень 2020 року 8 462,77 грн.

Відповідно до п. 3.2, 3.6., 3.7 договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщується на веб-сайті Фонду державного майна України. Орендна плата сплачується орендарем на рахунок підприємства-балансоутримувача, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця.

У пункті 9.1 договору встановлено, що договір діє: з 28 грудня 2019 року до 26 грудня 2022 року.

Відповідно до п. 4.2.3 договору орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі.

Факт отримання відповідачем за первісним позовом у строкове користування об`єкта оренди, загальною площею 20 кв.м, що знаходиться у місті Київ, б-р Кольцова, 17А, літ. Б, підтверджується наявною в матеріалах справи копією акту приймання-передачі об`єкта від 31.01.2020.

В результаті неналежного виконання орендарем умов договору оренди станом на лютий 2022 за відповідачем рахується заборгованість з орендної плати за період з вересня 2021 по лютий 2022 включно, яка складає 35 560,39 грн.

Заперечуючи проти первісного позову, відповідач за первісним позовом посилається на те, що у договорі № 1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 р. невірно визначено розмір орендної плати у відповідності до Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року № 415/1280 (зі змінами), а саме в частині застосування відсотків орендної ставки, оскільки у договорі визначено орендну ставку 25%, в той час як Методикою розрахунків передбачено орендну ставку 5%. Відповідач за первісним позовом зазначає, що питання неправомірності застосування орендної ставки у розмірі 25% було визначено Антимонопольним комітетом України та судовими рішеннями у 2019-2020 роках у справі № 910/4315/19 та справі № 826/12473/18.

Окрім того відповідач за первісним позовом зазначив, що він звертався до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації та до Комунального підприємства «Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Святошинського району» із листом №28 віл 09 липня 2020 року в якому повідомлялося про те, що ставка у розмірі 25% є незаконною, повідомляв про те, що ПАТ «ВТОРЕС» буде сплачувати орендну ставку у розмірі 5%, а також просили провести перерахунок орендної плати з моменту підписання Договору №1176 від 31.01.2020 р.

Однак, листом №107/56-1516 від 27.07.2020 року Позивачем за первісним позовом було відмовлено у задоволені вимог ПАТ «ВТОРЕС».

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічний позов підлягає відмові, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що орендна плата з урахуванням її індексації є однією із істотних умов договору оренди.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пунктом 4.2.3 договору оренди встановлено, що відповідач зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситься за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" орендар за користування об`єкта оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

За таких обставин, оскільки однією із кваліфікуючих ознак договору найму є його оплатний характер, за користування найманим майном з наймача обов`язково стягується орендна плата.

Відповідно до 3.7. Орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа поточного місяця.

За таких обставин, оскільки однією із кваліфікуючих ознак договору найму є його оплатний характер, за користування найманим майном з наймача обов`язково стягується орендна плата.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, оскільки доказів сплати орендної плати в порядку визначеному умовами договору матеріали справи не містять, позовна вимога про стягнення основного боргу за період з вересня 2021 по лютий 2022 в розмірі 35 560,39 грн. визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 9 226,44 грн. та штраф у розмірі 3%, що становить 870,58 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Згідно з положеннями ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Положеннями пункту 6.2 договору передбачено, що за несвоєчасну та не в повному обсязі сплату орендної плати та інших платежів на користь ПІДПРИЄМСТВА-БАЛАНСОУТРИМУВАЧА ОРЕНДАР сплачує на користь ПІДПРИЄМСТВА-БАЛАНСОУТРИМУВАЧА пеню в розмірі 0,5 % від розміру несплачених орендних та інших платежів за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Оскільки заявлені до стягнення розміри пені та штрафу є вірними, позовні вимоги про стягнення з відповідача 9226,44 грн. - пені та 870, 58 грн. штрафу.

Контррозрахунок відповідачем за первісним позовом суду не надано.

Заперечуючи проти первісного позову, відповідач за первісним позовом посилається на те, що у договорі № 1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 р. невірно визначено розмір орендної плати у відповідності до Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року № 415/1280 (зі змінами), а саме в частині застосування відсотків орендної ставки, оскільки у договорі визначено орендну ставку 25%, в той час як Методикою розрахунків передбачено орендну ставку 5%. Відповідач за первісним позовом зазначає, що питання неправомірності застосування орендної ставки у розмірі 25% було визначено Антимонопольним комітетом України та судовими рішеннями у 2019-2020 роках у справі № 910/4315/19 та справі № 826/12473/18.

Окрім того відповідач за первісним позовом зазначив, що він звертався до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації та до Комунального підприємства «Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Святошинського району» із листом №28 віл 09 липня 2020 року в якому повідомлялося про те, що ставка у розмірі 25% є незаконною, повідомляв про те, що ПАТ «ВТОРЕС» буде сплачувати орендну ставку у розмірі 5%, а також просили провести перерахунок орендної плати з моменту підписання Договору №1176 від 31.01.2020 р.

Однак, листом №107/56-1516 від 27.07.2020 року Позивачем за первісним позовом було відмовлено у задоволені вимог ПАТ «ВТОРЕС».

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2019 року по справі № 910/4315/19, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019, у позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.02.2020 касаційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 16.07.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2019 у справі № 910/4315/19 - без змін.

Так у вищевказаній справі предметом було скасування рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 29.01.2019 №60/2-р/к у справі № 110/60/52-рп/к.18 відповідно до якого:

- визнано, що Рада своїми діями, які полягають у визначенні пунктом 2 примітки Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, затвердженої рішенням Ради від 21.04.2015 №415/1280, у редакції рішення Ради від 08.02.2018 №21/4085 (далі - Методика), можливості встановлювати інший розмір орендної ставки, ніж передбачено Методикою, вчинила порушення, передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон) у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які полягають у наданні окремим суб`єктам господарювання пільг чи інших переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції;

- визнано, що Рада своїми діями, які полягають у визначенні пунктом 10 Таблиці 2 "Орендні ставки за використання нерухомого майна" Методики різних розмірів орендної ставки при визначенні орендної плати за використання нерухомого комунального майна при одному цільовому призначені, а саме при розміщенні суб`єктів, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини, вчинила порушення, передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, які полягають у прийнятті рішення, внаслідок якого суб`єктам господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови порівняно з конкурентами;

- зобов`язано Раду у місячний строк припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яке зазначене у пункті 1 цього рішення, шляхом виключення з Методики пункту 2 Примітки;

- зобов`язано Раду у місячний строк припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, яке зазначене у пункті 2 цього рішення, шляхом встановлення у Методиці єдиного розміру орендної ставки для суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини.

Рішенням Ради від 08.02.2018 № 21/4085 (далі - Рішення № 21/4085) внесено зміни до Методики, затвердженої рішенням Ради від 21.04.2015 № 415/1280 (далі - Рішення № 415/1280).

Згідно з Методикою при розрахунках суми орендної плати використовуються ставки, які затверджені Рішенням № 415/1280 (в редакції Рішення № 21/4085).

Пунктом 10 Таблиці 2 "Орендні ставки за використання нерухомого майна" Методики визначено, що при наданні в оренду об`єктів нерухомого майна територіальної громади міста Києва суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини, застосовується орендна ставка у розмірі 5% у випадку розміщення таких суб`єктів на відстані 200,0 метрів та більше від житлових будинків, у розмірі 25% для тих суб`єктів, які розміщені на відстані менше, ніж 200,0 метрів від житлових будинків.

За висновком територіального відділення АМК, при здійсненні суб`єктами господарювання, які конкурують між собою, своєї діяльності на відповідному ринку для одних з них може застосовуватися орендна ставка на рівні 5%, для інших - у п`ять разів вище (25%), чим створюються дискримінаційні умови для їх діяльності порівняно з конкурентами внаслідок визначення більшого розміру орендної плати, а це може призвести до погіршення умов господарювання для окремих підприємців чи їх груп та нерівності ринкової позиції.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного cyдy від 11 лютого 2020 року по справі №826/12473/18, предметом якої було визнання нечинним, протиправним і скасування рішення №21/4085 від 08.02.2018 року «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва», прийняте Київської міською радою, в частині визначення орендних ставок для розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини визнано нечинним та протиправним і скасовано рішення №21/4085 від 08 лютого 2018 року «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва», прийняте Київської міською радою, в частині визначення орендних ставок для розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття, а саме з 11.02.2020 року.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема з вищевикладених підстав, відповідач за первісним позовом просить визнати недійсним пункт 3.1. Договору №1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Вторес» та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, відповідно до якого, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням від 21.04.2015 №415/1280 (зі змінами) і становить без ПДВ 423 грн. 14 коп. за 1 кв.м. орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку січень 2020 року 8 462,77 грн. (застосовано відсотки орендної ставки у розмірі 25%).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає, що орендна плата з урахуванням її індексації є однією із істотних умов договору оренди.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Як вбачається з матеріалів справи договір від 31.01.2020 № 1176 підписаний між ПАТ «ВТОРЕС» та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» за погодженням Святошинською РДА.

Відповідно до положень статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Як було зазначено вище, Постановою Шостого апеляційного адміністративного cyдy від 11 лютого 2020 року по справі №826/12473/18 було визнання нечинним, протиправним і скасовано рішення №21/4085 від 08.02.2018 року «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва», прийняте Київської міською радою, в частині визначення орендних ставок для розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини визнано нечинним та протиправним і скасовано рішення №21/4085 від 08 лютого 2018 року «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва», прийняте Київської міською радою, в частині визначення орендних ставок для розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття, а саме з 11.02.2020 року.

Враховуючи, що станом на дату укладення договору від 31.01.2020 № 1176, Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року по справі №826/12473/18 не набрала законної сили, а відтак суд доходить до висновку що на момент укладення спірного договору не було скасовано рішення №21/4085 від 08.02.2018 року «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» , в частині визначення орендних ставок для розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність зі збору та сортування вторинної сировини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (такий правовий висновок викладено в пункті 54 постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Суд звертає увагу відповідача за первісним позовом, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Суд також звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, відповідно до якої неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

З урахуванням предмета та підстав зустрічного позову суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц).

Як зазначалось, відповідач за зустрічним позовом наполягає на визнанні недійсним пункту 3.1. Договору №1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Вторес» та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва. У відповідності до якого, Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року №415/1280 (зі змінами) і становить без ПДВ: 423 гри. 14 коп. (чотириста двадцять три грн. чотирнадцять коп. за 1 кв.м. орендованої площі, що в цілому складає за базовий місяць розрахунку січень 2020 року 8462 грн. 77 коп. (вісім тисяч чотириста шістдесят дві гривні 77 коп.).

Суд дійшов до висновку, що визнання недійсним пункту 3.1. Договору №1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020 року є неефективним способом захисту порушеного права, адже відповідно до положень ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

З огляду на вищевикладене ефективним у цьому випадку способом захисту права, позивача за зустрічним позовом як орендаря, слід вважати шляхом заявлення вимоги про внесення змін до пункту 3.1. Договору №1176 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 31.01.2020, а не визнання останнього недійсним, як істотну умову вищевказаного договору.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що у зустрічних позовних вимогах слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача за первісним позовом.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" про стягнення 45657,41 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" (02232, місто Київ, вул. Закревського Миколи, будинок 20, адміністративно-побутова будівля, Літера "А", ) на користь Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" (03134, місто Київ, вул. Симиренка, будинок 17, , IBAN НОМЕР_1 в АТ «Альфа Банк», МФО 300346) заборгованість по орендній платі та відшкодування витрат балансоутримувача у розмірі 45 657 (сорок п`ять тисяч шістсот п`ятдесят сім) грн. 41 коп. з яких: заборгованість з орендних платежів - 35560 (тридцять п`ять тисяч п`ятсот шістдесят) грн. 39 коп, пеня у розмірі 9226 (дев`ять тисяч двісті двадцять шість) грн 44 коп, штраф у розмірі 870 (вісімсот сімдесят) грн. 58 коп та витрати зі сплати судового збору у сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

3. В задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариство "ВТОРЕС" до Комунального підприємства "КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА" про визнання положень договору недійсним - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 27.07.2022

Суддя Владислав ДЕМИДОВ