ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. Справа№ 910/15881/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Куксова В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників:

позивача - Лозова Н.В.

відповідача - Костенок А.М.

розглянувши матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021

у справі №910/15881/20 (суддя - Карабань Я.А.)

за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс"

про стягнення заборгованості,

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс"

до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство Хімімпекс" про стягнення суми грошових коштів у розмірі 754657,08 грн, з яких: 388657,11 грн - пеня та 365999,77 грн - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором поставки №УБГ306/015-19 від 06.06.2019 в частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2020 відкрито провадження у справі №910/15881/20 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

16.11.2020 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про стягнення суми грошових коштів у розмірі 24275,14 грн, з яких: 15685,71 грн - інфляційні втрати та 8589,43 грн - 3% річних.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язків за договором поставки №УБГ306/015-19 від 06.06.2019 в частині своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2020 зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/15881/20 первісний позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на користь Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" 221342,84 грн пені та 365999,97 грн штрафу. Зустрічний позов задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" 8165,17 грн 3% річних та 12200,00 грн інфляційних втрат.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд встановив, що відповідач за первісним позовом порушив строки поставки товару згідно умов договору поставки №УБГ306/015-19 від 06.06.2019, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача, на підставі п. 7.9 договору та ст. ст. 546, 549 ЦК України штрафу та пені. Водночас, перевіривши розрахунок пені, вирахувавши з заявленого періоду прострочення за час з 20.01.2020 по 20.03.2020, у який згідно сертифікату Торгово-промислової палати України діяли форс-мажорні обставини, суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення пені частково у розмірі 221342,94 грн. Одночасно суд вказав на відсутність об`єктивних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій за порушення строків поставки товару. Разом з тим, встановивши обставини несвоєчасної оплати поставленої продукції, перевіривши здійснений позивачем за зустрічним позовом розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що він є невірним, у зв`язку з чим частково задовольнив позовні вимоги.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 (повний текст складено 15.12.2021) у справі №910/15881/20 стягнуто з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" 7421,09 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/15881/20 Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення первісного позову та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у наведеній частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, на переконання скаржника, висновок суду першої інстанції про недотримання відповідачем строків повідомлення позивача про притримання товару не відповідає обставинам справи та зроблений за неправильного застосування положень ст. 594, 595 Цивільного кодексу України. Скаржник вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги його доводи стосовно того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" не вважає себе таким, що прострочило поставку товару, оскільки відповідачем, у зв`язку з неоплатою попередніх поставок товару, зупинено подальшу поставку товару про що позивач повідомлявся листами.

Крім того відповідач вказує на помилкове незастосування судом положень ч. 5 ст. 692 ЦК України, якими передбачено право продавця зупинити передання товару покупцеві, який не оплатив переданий раніше товар, що є окремим спеціальним видом забезпечення зобов`язань покупця перед продавцем щодо оплати товарів, тоді як закон не вимагає обов`язкового повідомлення покупця про таке зупинення.

Також відповідач вважає, що місцевим господарським судом невірно застосовано ч. 1 ст. 617 ЦК України та не з`ясовано обставин продовження форс-мажорних обставин після видачі сертифікатів уповноваженими органами.

І насамкінець скаржник стверджує, що відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України у суду першої інстанції були наявні правові підстави для реалізації його права на зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 04.01.2022 апеляційну скаргу у справі №910/15881/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Куксов В.В.

Також не погоджуючись із додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/15881/20, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" подало апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення про стягнення з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" 32300,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Апелянт стверджує, що вказаним рішенням порушено права Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на стягнення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі. Відповідач вважає, що судом першої інстанції незаконно зменшено розмір витрат на правову допомогу враховуючи, що розгляд справи здійснювався більше року (6 судових засідань).

Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 апеляційну скаргу у справі №910/15881/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Куксов В.В.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2022 та від 18.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/15881/20. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/15881/20, справу призначено до розгляду на 15.02.2022.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/1048/22 від 14.02.2022 у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/15881/20.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 апеляційну скаргу у справі №910/15881/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Куксов В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 справу №910/15881/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

14.02.2022 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого Акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи, що доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом положень ч. 5 ст. 692 ЦК України та неправильного застосування норм ст. 617 цього Кодексу не відповідають як самим нормам матеріального права, так і фактичним обставинам справи. Відповідачем не доведено наявність підстав для зменшення розміру неустойки та відсутність його вини щодо неналежного виконання зобов`язань за договором.

15.02.2022 від позивача надійшли письмові пояснення по суті спору.

Також 15.02.2022 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021, згідно якого останній просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, додаткове рішення залишити без змін. Позивач вказує, що відповідач помилково ототожнює право суду на зменшення витрат на правничу допомогу, передбачене ч. 5 ст. 126 ГПК України, з його обов`язком розподілити такі витрати на підставі ч.ч. 3, 4 ст. 129 ГПК України.

В судовому засіданні 15.02.2022 у розгляді справи №910/15881/20 за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 оголошено перерву до 15.03.2022.

16.02.2022 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшла відповідь на відзив на апеляційні скарги.

01.04.2022 від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

15.03.2022 розгляд справи №910/15881/20 не відбувся, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022, з урахуванням наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 "Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/15881/20 призначено на 24.05.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2022 задоволено клопотання представника Лозової Наталії Вікторівни про участь у судовому засіданні 24.05.2022 у справі №910/15881/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення "EasyCon".

20.05.2021 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 клопотання відповідача задоволено частково, у справі №910/15881/20 оголошено перерву до 05.07.2022.

30.06.2022 на електрону адресу суду від Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" надійшло клопотання про проведення судового засідання 05.07.2022 у режимі відеоконференції з Красноградським районним судом Харківської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання у справі №910/15881/20 в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 05.07.2022, яке відбулося в режимі відеоконференції, представники сторін надали пояснення по суті спору. Представник відповідача підтримав доводи апеляційних скарг, просив їх задовольнити, оскаржувані рішення суду скасувати, прийняти нові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача 32300,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача у судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційних скарг з підстав викладених у відзивах на апеляційну скаргу, просив їх відхилити, а оскаржувані рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Керуючись положеннями ч. 1 ст. 269 ГПК України, зважаючи на вимоги апеляційних скарг, колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 в межах доводів та вимог апеляційної скарги (в частині первісного позову), додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 переглядається у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 06.06.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" (постачальник) та Акціонерним товариством "Укргазвидобування" філія Бурове управління "Укрбургаз" (покупець) укладено договір поставки №УБГ306/015-19 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві поліаніонну целюлозу високов`язку РАС-НV (далі-товар), зазначений в специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна ціна договору вказується в специфікації, яка є додатком №1 до договору та є невід`ємною частиною. Строк поставки товару визначається графіком поставки товару, який є додатком №3 до договору та є його невід`ємною частиною (п. 1.2 договору).

Згідно із п. 4.1. договору розрахунки проводяться шляхом: оплати покупцем після пред`явлення постачальником рахунку на оплату (інвойсу) та підписаного сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної шляхом перерахування на рахунок постачальника, на умовах зазначених у специфікації або з урахуванням умов, передбачених п. 3.4. цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору, строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказуються в графіку поставки та специфікації до цього договору.

Специфікацією №1 від 06.06.2019 (додаток №1 до договору) передбачено поставку поліаніонну целюлозу високов`язку РАС-НV в кількості 122,5 т. на загальну вартість 12199998,93 грн, строки оплати - по факту поставки товару протягом 30 календарних днів.

Строк поставки сторони погодили у графіку (додаток №3 до договору), розбивши загальну кількість товару на 6 поставок 5 з яких по 17,5 т., 6-та - 35 т. кожну з яких відповідач зобов`язався поставити протягом 90, 120, 150, 180, 210 і 240 днів відповідно, з дати підписання договору, тобто до 04.09.2019, 04.10.2019, 04.11.2019, 03.12.2019, 02.01.2020, 03.02.2020 (01 лютого - субота, вихідний день, переноситься на найближчий перший робочий) відповідно.

Датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі товару або видаткової накладної (п. 5.2. договору).

Згідно п. 6.3.1. договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором.

У разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у даному договорі, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару (п. 7.9. договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання постачальником забезпечення виконання своїх зобов`язань по договору, які відповідають вимогам, вказаним у п. 10.2. цього договору і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 10.1. договору).

На виконання умов договору постачальник поставив, а покупець прийняв товар за наступними видатковими накладними, які підписані представниками сторін без будь-яких заперечень та зауважених і скріплені печатками: №PH-0000654 від 02.09.2019 на суму 1742856,99 грн, №PH-0000817 від 24.10.2019 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000941 від 09.12.2019 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000031 від 27.01.2020 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000110 від 03.03.2020 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000231 від 27.04.2020 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000232 від 27.04.2020 на суму 1742857, 00 грн. Всього на загальну суму 12199998,93 грн.

У свою чергу покупцем було повністю оплачено поставлений товар в наступні строки:

07.11.2019 згідно платіжного доручення №222840 від 07.11.2019 за видатковою накладною №PH-0000654 від 02.09.2019 у розмірі 1742857,00 грн;

05.12.2019 згідно платіжного доручення №232854 від 05.12.2019 за видатковою накладною №PH-0000817 від 24.10.2019 у розмірі 1742857,00 грн;

22.01.2020 згідно платіжного доручення №250954 від 22.01.2020 за видатковою №PH-0000941 від 09.12.2019 у розмірі 1742857,00 грн;

27.02.2020 згідно платіжного доручення №264090 від 27.02.2020 за видатковою №PH-0000031 від 27.01.2020 у розмірі 1742857,00 грн;

02.04.2020 згідно платіжного доручення №275727 від 02.04.2020 за видатковою накладною №PH-0000110 від 03.03.2020 у розмірі 1742857,00 грн;

21.05.2020 згідно платіжного доручення №291336 від 21.05.2020 за видатковою накладною №PH-0000232 від 27.04.2020 у розмірі 1742857,00 грн;

21.05.2020 згідно платіжного доручення №291337 від 21.05.2020 за видатковою накладною №PH-0000232 від 27.04.2020 на суму 1742857, 00 грн.

Враховуючи погоджений сторонами графік поставки товару та фактичні дати його поставки, позивач вказуючи, що відповідачем було прострочено поставку товару за договором звернувся до відповідача з претензією №032-03-240-1 від 10.01.2020 щодо сплати штрафних санкцій за порушення умов договору.

23.03.2020 відповідач листом повідомив позивача про неможливість виконання зобов`язань з поставки товару за договором у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили (поширення коронавірусної хвороби). До листа долучено сертифікат №3100-20-0064 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 24.03.2020 №56/05-4 виданий Торгово-промисловою палатою України.

Враховуючи порушення відповідачем зобов`язання за договором в частині прострочення поставки продукції за накладною №РН-0000817 за період з 04.10.2019 по 24.10.2019, за накладною №РН-0000941 за період з 04.11.2019 по 09.12.2019, за накладною №РН-0000232 за період з 01.02.2020 по 27.04.2020, за накладною №РН-0000231 за період з 01.02.2020 по 27.04.2020 позивач звернувся до суду з позовом у даній справі та просив суд стягнути з відповідача на підставі п. 7.9. договору штрафні санкції в сумі 754657,08 грн, а саме: 388657,11 грн пені у розмірі 0,1 % від вартості непоставленої продукції та 365999,97 грн штрафу у розмірі 7 % від вартості непоставленої продукції.

Відповідач заперечував проти позовних вимог вказуючи, що передання товару було зупинено через несплату позивачем раніше отриманого товару про що останній повідомлявся листами. Крім цього зазначав, що несвоєчасна поставка товару відбулася внаслідок та в період дії непереборної сили, а тому вина відповідача відсутня. Також відповідачем подано клопотання про застосування строку позовної давності та клопотання про зменшення пені та штрафу.

Отже, причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 754657,08 грн штрафних санкцій у зв`язку з несвоєчасною поставкою товару.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування", з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар, надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі ст.ст. 193, 202 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вірно встановив суд першої інстанції та зазначено вище, відповідачем на виконання умов договору було поставлено позивачу партії товару по 17,5 т. згідно накладних: №PH-0000654 від 02.09.2019 на суму 1742856,99 грн, №PH-0000817 від 24.10.2019 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000941 від 09.12.2019 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000031 від 27.01.2020 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000110 від 03.03.2020 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000231 від 27.04.2020 на суму 1742857,00 грн, №PH-0000232 від 27.04.2020 на суму 1742857, 00 грн.

Відповідно до погодженого сторонами у додатку №3 до договору графіку поставки, поставка товару згідно накладної №PH-0000817 від 24.10.2019 здійснена з простроченням на 19 днів, згідно накладної №PH-0000941 від 09.12.2019 на 34 дні, згідно накладної №PH-0000031 від 27.01.2020 на 54 дні, згідно накладної №PH-0000110 від 03.03.2020 на 60 днів, згідно накладних №PH-0000231 від 27.04.2020 та №PH-0000232 від 27.04.2020 на 83 дні.

Таким чином, як підтверджується матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" неналежним чином виконало взяті зобов`язання за договором, а саме не здійснило поставку товару в обумовлені сторонами строки.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3886570,11 грн пені за несвоєчасну поставку товару за видатковою накладною №PH-0000817 від 24.10.2019 на 19 днів, за видатковою накладною №PH-0000941 від 09.12.2019 на 34 дні та за видатковими накладними №PH-0000231 від 27.04.2020 та №PH-0000232 від 27.04.2020 на 85 днів. Також позивач просив стягнути 365999,97 грн штрафу нарахованого за несвоєчасну поставку товару за видатковими накладними №PH-0000941 від 09.12.2019, №PH-0000231 від 27.04.2020 та №PH-0000232 від 27.04.2020.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Як було вказано вище, у п. 7.9. договору сторони погодили, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у даному договорі, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Відтак, у зв`язку з несвоєчасною поставкою товару, виходячи з положень ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, постачальник є порушником встановленого договором зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором та законом, зокрема, у вигляді пені та штрафу на підставі п. 7.9. договору та ст. 546, 549 ЦК України.

Разом з тим відповідач зазначає, що невиконання ним умов договору відбулося через настання обставин надзвичайного характеру, які він не міг передбачити на час укладення договору, на підтвердження чого надав до суду сертифікат від 20.03.2019 №203201А0/00199 виданий Китайською міжнародною торговою палатою (яким засвідчено, що згідно з «Циркуляром Генерального офісу Муніципального народного уряду Наньцзіну щодо затримки відновлення роботи підприємств у Наньцзіні» у Наньцзіні з 20.01.2020 до 20.03.2020 спостерігались захворювання пневмонією, викликаною новітнім корона вірусом) та сертифікат від 24.03.2020 №3100-20-0064 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" (яким засвідчено факт виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення своєчасного виконання відповідачем за первісним позовом договору у визначений ним строк. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено з 20.01.2020 по 20.03.2020).

Умовами договору, зокрема, п.п. 8.1, 8.3, встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна, тощо). Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це органом України та/або країни, у якій виникли такі обставини.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 611 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст. ст. 614, 617 ЦК України, які кореспондуються із нормами ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

При цьому, виходячи з тесту закону, зазначені поняття розглядаються як синонімічні та комплексно охоплюють обставини, що знаходяться поза контролем учасників правовідносин.

Повноваженнями щодо видачі сертифікатів щодо форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» наділені Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" відповідно до вимог Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та умов договору цілком правильно звернулось до Торгово-промислової палати України, якою було видано сертифікат на підтвердження існування форс-мажорних обставин. Зазначений сертифікат було надіслано на адресу скаржника, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи виникнення обставин непереборної сили та надання відповідачем сертифіката Торгово-промислової палати України, позивачем не нараховувались штрафні санкції за видатковими накладними №PH-0000031 від 27.01.2020 на суму 1742857,00 грн та №PH-0000110 від 03.03.2020 на суму 1742857,00 грн, відвантаження яких припало на період дії форс-мажору.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, в сертифікаті №3100-20-0064 від 24.03.2020 визначено період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 20.01.2020 по 20.03.2020. А отже, в силу зазначених норм законодавства та п.п. 8.1, 8.3 договору, відповідач звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили за період прострочення з 20.01.2020 по 20.03.2020.

Здійснивши арифметичну перевірку заявленої позивачем до стягнення пені, вирахувавши з заявленого ним періоду прострочення за період з 20.01.2020 по 20.03.2020, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 221342,94 грн.

Доводи скаржника стосовно невірного застосування судом першої інстанції ч. 1 ст. 617 ЦК України та як наслідок, безпідставного стягнення з відповідача пені за період прострочення після 20.03.2020, оскільки дія форс-мажорних обставин не припинилася, а продовжила свою дію, критично сприймаються судом апеляційної інстанції, зважаючи на наступне.

Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 15.07.2014 № 40(3).

Так, п. 6.1 розділу 6 Регламенту передбачено, що підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

За змістом п. 6.2 розділу 6 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів.

Якщо сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) виданий щодо обставин, які на момент його видачі тривають та період дії яких встановити неможливо, заявник, після закінчення дії таких обставин, має право звернутися до Торгово-промислової палати України/регіональної торгово-промислової палати для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період з дня, наступного за датою видачі сертифікату до дня їх закінчення. Засвідчення форс-мажорних обставин у такому випадку проводиться на загальних засадах відповідно до цього Регламенту.

Системний аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що засвідченню підлягають форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) по кожному окремому зобов`язанню, виконання якого настало згідно нормативно-правових актів, проте, таке виконання стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Якщо в сертифікатах ТППУ на момент їх видачі обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо, то це не є доказом того, що вони засвідчують відповідні обставини безстроково, тобто на майбутнє. Враховуючи, що в грудні 2014 року був затверджений в новій редакції Порядок засвідчення форс-мажорних обставин, який і має застосовуватись до спірних правовідносин та в якому було застережено, що якщо на момент видачі сертифікату обставини непереборної сили тривають та період дії яких встановити неможливо, то заявник має право звернутися до ТПП України для засвідчення форс-мажорних обставин за подальший період саме з дня, наступного за датою видачі сертифікату.

До аналогічного висновку щодо застосування положень ст. 10 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» у взаємозв`язку із нормами Регламенту ТПП України дійшов Верховний Суд у постановах від 1.10.2019 справа №805/385/17-а, від 03.09.2020 справа №805/1693/17-а, від 01.12. 2020 справа №805/1811/17-а, від 10.12.2020 справа №805/1570/17-а, від 05.03.2021 справа №805/1079/17-а, від 10.03.2021 справа № 200/7539/19-а.

Таким чином, наданий відповідачем сертифікат Торгово-промислової палати України від 24.03.2020 №3100-20-0064 не дає підстав стверджувати, що сертифікат засвідчує дію форс-мажорних обставин безстроково. Доказів того що Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" зверталось до ТПП для отримання сертифікату стосовно засвідчення обставини непереборної сили на період після 20.03.2020 відповідачем до суду не надано.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, прострочення поставки продукції за договором №УБГ 306/015-19 мало місце понад 30 днів за видатковими накладними №PH-0000941 від 09.12.2019 (34 дні), №PH-0000231 від 27.04.2020 (37 днів) та №PH-0000232 від 27.04.2020 (37 днів), у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок, згідно п. 7.9 договору, сплатити позивачу штраф у розмірі 7% вартості непоставленої продукції за вказаними накладними.

Колегія суддів зазначає, що стягнення з відповідача передбаченого п. 7.9 договору штрафу у розмірі 7% від вартості несвоєчасно поставленого товару є обґрунтованим, оскільки суду у встановленому процесуальним законом порядку доведено прострочення відповідачем поставки товару понад 30 днів, а розрахований позивачем та перевірений судом розмір штрафу становить 365999,97 грн. Висновки суду першої інстанції з цього приводу є правомірними, тоді як скаржником у апеляційній скарзі доводів стосовно неправомірності нарахування штрафних санкцій, їх контррозрахунку не наведено.

Щодо доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. ст. 594, 595 ЦК України, незастосування до спірних правовідносин положень ч. 5 ст. 692 ЦК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як убачається із матеріалів справи строк, умови і місце поставки товару передбачено п. 5.1 договору, згідно з яким ці умови вказуються у специфікації та графіку поставки.

Так, згідно умов договору товар мав бути поставлений відповідачем та оплачений позивачем у наступні строки:

-1-ша партія товару мала бути поставлена до 04.09.2019 (поставлена 02.09.2019), мала бути оплачена до 02.10.2019 (оплачена 07.11.19) - накладна №РН-0000654;

- 2-га партія товару мала бути поставлена до 04.10.2019 (поставлена 24.10.2019), мала бути оплачена до 23.11.2019 (оплачена 05.12.2019) - накладна №РН-0000817;

- 3-тя партія товару мала бути поставлена до 04.11.2019 (поставлена 09.12.2019), мала бути оплачена до 08.01.2020 (оплачена 22.01.2020) - накладна №РН-0000941;

- 4-та партія товару мала бути поставлена до 03.12.2019 (поставлена 27.01.2020), мала бути оплачена до 26.02.2020 (оплачена 27.02.2020) - накладна №РН-0000031;

- 5-та партія товару мала бути поставлена до 02.01.2020 (поставлена 03.03.2020), мала бути оплачена до 02.04.2020 (оплачена 02.04.2020) - накладна №РН-0000110;

- 6-та партія товару мала бути поставлена до 01.02.2020 (поставлена 27.04.2020), мала бути оплачена до 26.05.2020 (оплачена 21.05.2020) - накладна №РН-0000231.

Судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язань за видатковими накладними №PH-0000817 від 24.10.2019, №PH-0000941 від 09.12.2019, №PH-0000231 від 27.04.2020 та №PH-0000232 від 27.04.2020. Однак відповідач стверджує, що його вина в простроченні поставки товару за видатковими накладними №РН-000817 та №РН-0000941 відсутня, оскільки передання товару було зупинено на підставі ст. 594 ЦК України через несплату позивачем раніше отриманого товару, про що останній повідомлявся, зокрема, листами №913/10 від 04.10.2019, №1003/11 від 05.11.2019 та №1072/11 від 27.11.2019.

Статтею 594 ЦК України унормовано, що кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

За змістом ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання.

Відповідно до ч. 5 ст. 692 ЦК України, якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Отже, у разі встановлення факту часткової передачі у власність продавцем покупцю товару, який мав бути оплачений останнім, але покупець не виконав свого обов`язку, продавець не відмовляючись від виконання договору, має право на підставі норми закону змінити умови взятого на себе зобов`язання, а саме: зупинити передання іншого товару за договором до повної оплати всього раніше переданого товару, тим самим застосувавши норми про забезпечення виконання зобов`язань.

Статтею 546 ЦК України встановлено види забезпечення виконання зобов`язання та передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною 1 статті 595 ЦК України унормовано, що кредитор, який притримує річ у себе, зобов`язаний негайно повідомити про це боржника.

Тобто, сутність притримання, як одного із виду забезпечення виконання зобов`язання, полягає у тому, що кредитору, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або вказаній ним особі, надано право у разі невиконання боржником у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків притримувати цю річ у себе до тих пір, поки відповідне зобов`язання не буде виконано боржником.

Право на притримання виникає у кредитора лише за умови прострочення боржником виконання відповідного зобов`язання. З цього моменту кредитор може цілком правомірно притримати в себе річ, але він, згідно з ч. 1 ст. 595 ЦК України, повинен негайно повідомити про це боржника.

Відтак, у разі притримання поставки чергової партії товару відповідач повинен був негайно повідомити про це позивача. Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, лист за №913/10 від 04.10.2019 був направлений позивачу 07.10.2019, тоді як строк поставки товару настав 04.10.2019, лист за №1003/11 від 05.11.2019 направлений 06.11.2019, лист №1072/11 від 27.11.2019 направлений 27.11.2019, тоді як строк поставки настав ще 04.11.2019, а тому не можна стверджувати про зміну відповідачем умов зобов`язання та застосування притримання товару, з огляду на порушену процедуру реалізації відповідачем такого права, вставлену ст. 595 ЦК України щодо необхідності негайного повідомлення про це боржника.

Ураховуючи викладене, посилання суду першої інстанції на негайне неповідомлення постачальником покупця про зупинення/припинення передання товару, не суперечить положенням чинного законодавства, яким урегульовано загальні питання забезпечення виконання зобов`язань. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.05.2018 у справі №910/23003/16.

При цьому, суд апеляційної інтстанції зазначає, що основним з принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, передбачений п. 5 ч. 3 ст. 2 та ст. 14 ГПК України, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З огляду на викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" реалізувало своє право щодо заперечення предмета спору на власний розсуд в суді першої та апеляційної інстанцій.

Щодо заяви відповідача про застосування строку спеціальної позовної давності, то слід відмітити, що Акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" звернулось до суду в межах строку позовної давності (позов подано 19.10.2019), оскільки строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, зокрема, щодо строку позовної давності зі стягнення штрафних санкцій, були продовжені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" з 02.04.2020 на строк дії карантину.

Щодо доводів відповідача стосовно наявності правових підстави для зменшення суми штрафних санкцій, колегія суддів відмічає наступне.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру пені та штрафу на 99,9 %.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач вказує на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у спірний період, використання права на притримання товару, форс-мажорні обставини, а також відсутність факту понесення позивачем збитків.

У ч. 1 ст. 230 ГК України унормовано, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із ч. 4 ст. 231 зазначеного Кодексу розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Водночас за змістом ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №922/4294/19.

Разом з цим, відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачем допущено порушення умов договору, що полягає у несвоєчасній поставці продукції. При цьому посилання відповідача, як на підставу для зменшення штрафних санкцій, на форс-мажорні обставини, що підтверджуються сертифікатом №3100-20-0064 від 24.03.2020 ТПП України, не можуть бути підставою для зменшення штрафних санкцій, оскільки судом було встановлено, що в період дії форс-мажорних обставин (з 20.01.2020 по 20.03.2020) відповідач звільняється від відповідальності за порушення строків поставки товару.

Також не може бути підставою для зменшення штрафних санкцій наявність у відповідача права на притримання, позаяк судом встановлено, що відповідачем порушено процедуру реалізації такого права.

Посилання ж відповідача на відсутність його вини у порушенні строків поставки товару відхиляються судом приймаючи до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 42 та ч. 2 ст. 218 ГК України підприємництвом визнається самостійна, ініціативна та на власний ризик господарська діяльність, наслідки якої відповідач мав усвідомлювати при укладенні договору.

За таких обставин, встановивши наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та врахувавши, що питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто з урахуванням сукупності з`ясованих обставин, зважаючи на відсутність у наведеному випадку тих виключних обставин, з якими положення законодавства (ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України) пов`язують можливість зменшення розміру санкцій, беручи до уваги, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів невідповідності розміру нарахованого за порушення зобов`язання штрафу наслідкам порушення, тоді як саме лише посилання скаржника на те, що заявлена сума штрафу може бути надмірним тягарем для відповідача не є підставою для відмови у стягненні, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій. Також суд не може визнати заявлене клопотання виключним випадком (відсутність документального підтвердження, тощо) для можливості зменшення суми неустойки.

Інші доводи та міркування викладені в апеляційній скарзі відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції та вважає, що вимоги Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" 221342,84 грн пені та 365999,97 грн штрафу.

Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021.

Згідно матеріалів справи, 02.12.2021 представник відповідача звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу, згідно якого просив суд стягнути з позивача витрати у розмірі 32300,00 грн.

Місцевий господарський суд розглянувши клопотання відповідача, враховуючи розмір заявлених та задоволених вимог первісного та зустрічного позовів, зважаючи на підтверджений обсяг наданих адвокатом послуг, керуючись приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України дійшов висновку про часткове задоволення вимог відповідача про розподіл витрат на правову допомогу у розмірі 7421,09 грн.

Відповідно до статті 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Виходячи з аналізу положень ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

При цьому, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 ГПУ України).

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за обґрунтованим та належно вмотивованим клопотанням іншої сторони.

Північний апеляційний господарський суд звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу представник відповідача надав копії наступних документів: договір про надання правової допомоги №23/09/2020 від 23.09.2020, укладений з Адвокатським бюро «Юридичне агенство Ірени Кіндратишин», з додатком №1 від 23.11.2021; акт наданих послуг від 29.11.2021 з переліком наданих/отриманих послуг на загальну суму 32300,00 грн; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС№8786/10; копії довіреностей на ім`я адвоката Кіндратишин І.А. за №396/07 від 30.07.2020 та №б/н від 22.09.2021.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Судом встановлено, що згідно акту наданих послуг від 29.11.2021 представник відповідача просив суд стягнути з позивача 9000,00 грн за участь у 6 судових засіданнях (1500,00 грн за 1 судове засідання). Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, представник відповідача був присутній лише в 5 судових засіданнях, а саме: 9.01.2021, 02.02.2021, 24.02.2021, 19.10.2021 та 23.11.2021. Тоді як участь у судовому засіданні 14.12.2012 (ухвалення додаткового рішення) не може прийматися судом до уваги під час розподілу судових витрат, оскільки акт наданих послуг підписано сторонами 29.11.2021, а отже, станом на час його підписання відповідач ще не поніс витрат на участь його представника у судовому засіданні 14.12.2021, у зв`язку з чим розмір витрат за участь у судових засіданнях є обґрунтованою у сумі 7500,00 грн. Тобто, заява відповідача про розподіл судових витрат обґрунтована в частині 30800,00 грн.

Як було зазначено, у даній справі судом розглянуто первісний та зустрічний позови. Так, предметом первісного позову є вимоги про стягнення 754657,08 грн, предметом зустрічного позову є вимоги про стягнення 24275,14 грн.

Враховуючи, що за результатами розгляду справи було частково задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Бурове управління "Укрбургаз" Акціонерного товариства "Укргазвидобування" у розмірі 587342,81 грн за первісним позовом, а також частково задоволено зустрічні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" у розмірі 20365,17 грн, суд першої інстанції застосував правила ч. 4 ст. 129 ГПК України, якою встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

- у разі задоволення позову - на відповідача;

- у разі відмови в позові - на позивача;

- у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 статті 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При розподілі судових витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на професійну правничу допомогу суд виходив з того, що відповідачем за первісним позовом надано вцілому належним чином оформлене документальне підтвердження витрат на правничу допомогу, проте, у наданих розрахунках не містилося фактичного розмежування витрат на ті, що пов`язані з розглядом первісного та зустрічного позовів.

За наведеного, місцевий господарський суд, в силу положень ч.ч. 3, 4 ст. 129 ГПК України, правомірно здійснив розподіл витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог по первісному та зустрічному позовах, у зв`язку з чим є хибними твердження скаржника про зменшення судом розміру витрат на правову допомогу, оскільки він помилково ототожнює право суду на зменшення витрат на правничу допомогу, передбачене ч. 5 ст. 126 ГПК України, з його обов`язком розподілити такі витрати.

Колегія суддів здійснивши арифметичну перевірку заявленого до стягнення розміру судових витрат, з урахуванням часткового задоволення первісного та зустрічних позовів, встановила наступне.

Так, загальний розмір у грошовому вимірі заявлених вимог первісного та зустрічного позовів у справі складає 778932,22 грн, з яких: 754657,08 грн - вимоги первісного позову та 24275,14 грн - вимоги зустрічного позову. Первісні позовні вимоги задоволено частково на суму 587342,81 грн, тобто, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" рішення ухвалено щодо відмови у стягненні 167314,27 грн. У свою чергу, зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" також задоволено частково на суму 20365,17 грн. Отже, загалом внаслідок розгляду первісного та зустрічного позовів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" ухвалено рішення про стягнення/відмову у стягненні 187679,44 грн. Таким чином, саме на цю суму позовних вимог ухвалено рішення на користь скаржника, що складає 24,09 % від загального розміру заявлених обома сторонами вимог. Враховуючи наведене, заявлена відповідачем та документально підтверджена до розподілу судом сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30800,00 грн підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог та складає 7421,09 грн, як вірно встановлено Господарським судом міста Києва.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, оскаржуване додаткове рішення прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційних скаргах, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваних рішеннях суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/15881/20 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається, у зв`язку з чим вимоги апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційних скарг, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 покладаються на скаржника, розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України «Про судовий збір» не передбачена.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/15881/20 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 у справі №910/15881/20.

4. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/15881/20 покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-латвійське підприємство "Хімімпекс".

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 06.07.2022.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Куксов

С.І. Буравльов