ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2022м. ДніпроСправа № 904/9898/21

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Стойчан В.В.

та представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ) в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технодар-Днепр" (м. Дніпро)

про стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору про надання послуг №ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 у загальному розмірі 1 400 718 грн. 69 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Технодар-Днепр" (далі - відповідач) штрафні санкції за невиконання умов договору про надання послуг №ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 у загальному розмірі 1 400 718 грн. 69 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 1 348 840 грн. 22 коп. - пеня;

- 51 878 грн. 47 коп. - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг № ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 в частині виконання відповідачем (виконавцем) зобов`язань щодо надання послуг землевпорядних робіт з оформлення/переоформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Так, позивач зазначає, що ним були виконані його зобов`язання за договором та 06.10.2020 позивачем було надано представнику відповідача всі документи з вихідними даними, рознарядкою від 18.11.2020 позивач просив відповідача розпочати виконання обумовлених договором робіт, але, як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, обумовлені ним послуги не надав та за актом позивачу не передав, про що позивачем було складено відповідний акт. Враховуючи вказане, за допущене відповідачем порушення строків надання послуг, на підставі пункту 7.5. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 01.01.2021 по 01.07.2021 в сумі 1 348 840 грн. 22 коп. Крім того, на підставі пункту 7.5. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф за порушення строків надання послуг понад 30 днів у розмірі 7% від вартості послуг, який за розрахунком позивача становить 51 878 грн. 47 коп. (741 121,00 грн. х 7%).

Ухвалою суду від 05.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.02.2022.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 4769/22 від 31.012022), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, посилаючись на зайнятість його представника в іншому судовому процесі.

Підготовче засідання, призначене на 02.02.2022, не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному з 01.02.2022 по 07.02.2022 включно.

Враховуючи усунення обставин, які перешкоджали проведенню підготовчого засідання, у подальшому ухвалою суду від 08.02.2022 підготовче засідання було призначено на 02.03.2022.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

В подальшому Верховною Радою України затверджено Указ Президента України про продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

За вказаних обставин рішенням Ради суддів України № 9 від 24.02.2022 було рекомендовано зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Так, відповідно до рішення зборів суддів Господарського суду Дніпропетровської області № 2 від 24.02.2022 та розпорядження голови суду № 30 від 24.02.2022 "Про роботу суду в умовах воєнного стану" розгляд справ у відкритих судових засіданнях, призначених Господарським судом Дніпропетровської області з 24.02.2022 не відбувався до усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України.

Щодо вказаних обставин на сайті Господарського суду Дніпропетровської області 24.02.2022, 28.02.2022, 04.03.2022, 10.03.2022 та 15.03.2022 були розміщені відповідні оголошення.

Враховуючи вказане, а також те, що станом на 24.02.2022, як і протягом певного подальшого періоду, передбачити обсяг військової агресії, спосіб ведення воєнних дій, їх інтенсивність та територіальність було неможливим, судові засідання, призначені в період з 24.02.2022 до 25.03.2022, не відбулися.

В той же час, відповідно до частини 1 статті 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами господарського судочинства є розумність строків розгляду справи.

Судом було відзначено, що згідно з оперативною інформацією Голови Дніпропетровської обласної військової адміністрації станом на 31.05.2022 ситуація в області є контрольованою збройними силами України, крім того, Господарським судом Дніпропетровської області не приймалось рішення щодо тимчасового зупинення здійснення правосуддя при загрозі життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду.

Враховуючи вказане, а також проаналізувавши воєнну ситуацію та стан безпеки у Дніпропетровській області в період з 24.02.2022 до 31.05.2022, з метою забезпечення розумного балансу між нормами статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, які визначають завдання господарського судочинства, з урахуванням норм Закону України "Про правовий режим воєнного стану", приймаючи до уваги обставини даної справи та достатність часу, наданого всім учасникам справи для висловлення своєї правової позиції по даній справі, суд вважав за доцільне продовжити розгляд даної справи та призначити наступне підготовче засідання, створивши учасникам справи умови належного балансу безпеки та можливості ефективної реалізації їх процесуальних прав, шляхом визнання явки у вказане засідання необов`язковою та роз`яснення можливості подання заяв по суті справи, додаткових пояснень, заяв чи клопотань будь-якими засобами зв`язку, зокрема, електронними.

Разом з тим, суд відзначив, що на даний час, враховуючи існування воєнного стану, у Господарському суді Дніпропетровської області існують проблеми з фінансуванням витрат на відправку поштової кореспонденції суду, а також на території України існує велика кількість внутрішньо переміщених осіб, що ускладнює передачу процесуальних документів до представників, їх належне повідомлення про день, час та місце судових засідань, а також надання часу для висловлення правової позиції по справі.

Враховуючи вказані обставини, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, суд вважав за доцільне призначити підготовче засідання в межах розумного строку.

Враховуючи все викладене, ухвалою суду від 31.05.2022 підготовче засідання було призначено на 22.06.2022; явку у вказане засідання було визнано необов`язковою.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 19081/22 від 22.06.2022), в якому він просив суд провести підготовче засідання без участі його представника.

У підготовче засідання 22.06.2022 представники позивача та відповідача не з`явилися, при цьому, судом враховано наявність клопотання позивача про проведення судового засідання без участі його представника, яке було задоволено судом.

Також судом відзначено, що причини нез`явлення відповідач суду не повідомив, при цьому, про день, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином. Так, ухвала суду від 31.05.2022 є врученою відповідачу 01.06.2022, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа на електронну адресу відповідача (а.с.69).

Судом також наголошено, що ухвалою суду від 05.01.2022, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 22.06.2022 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим провести підготовче засідання без участі його представника.

У підготовчому засіданні 22.06.2022 судом, відповідно до вимог статті 182 Господарського процесуального кодексу України, були здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 22.06.2022 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.07.2022; явку у вказане засідання було визнано необов`язковою.

Вказана ухвала суду була надіслана всім учасникам справи у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, а саме: на офіційні (відомі суду) електронні пошти позивача та відповідача, а також шляхом передачі телефонограми на всі відомі суду засоби зв`язку з ним, яку не було отримано відповідачем з незалежних від суду причин (а.с.83) .

Так, відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Суд відзначає, що у відповідності до вказаних вище положень, господарським судом було здійснено надсилання ухвали суду від 22.06.2022 на електронну пошту позивача, зазначену у позовній заяві (а.с.81), а також відповідача - (а.с.80), яка зазначена у позовній заяві (а.с. 1).

Додатково відповідача було повідомлено про призначене судове засідання шляхом розміщення на офіційному сайті судової влади України оголошення про виклик особи - Товариства з обмеженою відповідальністю "Технодар-Днепр"(а.с.82).

Таким чином, судом було здійснено всі можливі дії щодо належного та фактичного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи; вказане повідомлення було здійснено судом за всіма відомими суду засобами зв`язку з відповідачем (поштовим, електронним, телефонним та шляхом розміщення оголошення на сайті).

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання (вх. суду № 21801/22 від 12.07.2022), в якому він просив суд розглянути справу без участі його представника.

У судове засідання 12.07.2022 представники позивача та відповідача не з`явилися, при цьому, судом враховано наявність клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника, яке було задоволено судом.

Причини нез`явлення відповідач суду не повідомив, при цьому, про день, час та місце судового засідання 12.07.2022 позивач та відповідач були повідомлені належним чином, що вбачається з наступного.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

Місцезнаходження юридичної особи при здійсненні державної реєстрації, відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" вноситься до відомостей про цю юридичну особу. За змістом частини 4 статті 17 вказаного Закону, державній реєстрації підлягають зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться у Єдиному державному реєстрі, тобто і зміна місцезнаходження, про що юридична особа має звернутись із відповідною заявою. Не вживши заходів для внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про зміну свого місцезнаходження (в разі такої зміни), юридична особа повинна передбачати або свідомо допускати можливість настання певних негативних ризиків (зокрема щодо неотримання поштової кореспонденції).

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 05.01.2022, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49044, м. Дніпро, вулиця Виконкоміська (Шевченківський, Соборний райони), будинок 12А, кімната 22, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача (а.с. 47).

Слід відзначити, що поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 22.06.2022 завчасно було направлено відповідачу на його юридичну адресу.

У зв`язку з неповерненням до суду рекомендованих повідомлень про отримання відповідачем ухвали суду від 22.06.2022, судом здійснено відстеження вказаного відправлення за допомогою офіційного сайту АТ "Укрпошта", згідно з відомостями якого поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 22.06.2022, не було вручено відповідачу та з 28.06.2022 (понад два тижні) знаходить у точці видачі/доставки (а.с.84-85), що є порушенням пунктів 991, 992 Правил надання послуг поштового зв`язку, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009.

Слід відзначити, що ухвала суду від 08.02.2022, надіслана на юридичну адресу відповідача також не була вручена відповідачу та була повернута за зворотною адресою з довідкою АТ "Укрпошта" форми 20 (а.с.63-65).

Вказане свідчить, що неотримання відповідачем поштової кореспонденції за своїм офіційним місцезнаходженням носить систематичний характер.

При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її офіційним місцезнаходженням, визначеним у відповідному державному реєстрі) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

Крім того, частиною 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Також судом враховані положення Правил надання послуг поштового зв`язку, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 (далі - Правила).

Так, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил (пункт 94 Правил).

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на юридичну особу (фізичну особу-підприємця).

У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною поштовою адресою, тобто повідомленою суду учасником справи, і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

При цьому, суд окремо звертає увагу, що з 01.01.2020 набрали чинності зміни до Правил надання послуг поштового зв`язку, внесені Постановою Кабінету Міністрів України № 1149 від 27.12.2019, відповідно до яких:

- рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 991 Правил);

- рекомендовані поштові відправлення з позначкою "Судова повістка", адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 992 Правил).

Таким чином, зберігання відділенням Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" поштових відправлень суду, які є "Судовими повістками" в розумінні чинного законодавства України в період більше, ніж три робочі дні, а також їх повернення із непередбачених для "Судових повісток" причин є неправомірним. Більше того, такі дії зумовлюють порушення права позивача на своєчасне вирішення справи судом.

Враховуючи викладене, неперебування відповідача за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, ненадання відзиву, не є перешкодою розгляду справи судом за наявними матеріалами і не свідчить про порушення норм процесуального права саме зі сторони суду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 у справі № 911/1163/17 та від 10.05.2018 у справі № 923/441/17.

За таких обставин можна дійти висновку, що невручення ухвали суду від 22.06.2022 відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною (юридичною) адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, а також на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

При цьому, суд звертає увагу, що явка у судове засідання 12.07.2022 обов`язковою судом не визнавалась.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

При цьому, з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 548 вбачається, що відповідач щонайменше з 27.01.2022 обізнаний про наявність даного судового провадження (а.с.72), але жодних пояснень чи доказів по справі не надав.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

У даному випадку справа розглянута в межах розумного строку, з урахуванням, обставин того, що з 24.02.2022 було запроваджено воєнний стан, у зв`язку з чим судове засідання, що було призначено на 02.03.2022 не відбулося, що зумовило збільшення строку розгляду справи по суті; крім того, відповідачем своєчасно не було подано відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості сторонам, зокрема відповідачу, реалізувати свої права під час розгляду даної справи судом та висловлення своєї правової позиції щодо позовних вимог позивача. У даному випадку додатково наданий час господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській області (місцезнаходження відповідача та суду). Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору про надання послуг, строку його дії, порядок та строки надання послуг, факт надання та передачі послуг замовнику, наявність обставин щодо неналежного виконання умов договору надання послуг в частині повного та своєчасного надання послуг, наявність підстав для стягнення пені та штрафу у заявлених до стягнення сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 01.10.2020 за результатом проведення процедури відкритих торгів, оголошення №UA-2020-08-04-006923-а, між Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно - Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Технодар - Днепр" (далі - виконавець, відповідач) укладено договір про надання послуг №ПЗ/ДН-4-20731/НЮ (далі - договір, а.с.10-18), відповідно до умов пункту 1.1. якого виконавець зобов`язується за завданням замовника надати послуги землевпорядних робіт з оформлення/переоформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки (ДК 021:2015-71250000-5 "Архітектурні, інженерні та геодезичні послуги"), а саме: з розроблення землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок в постійне користування АТ "Укрзалізниця" відповідно до додатку 1.4 до договору та реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками АТ "Укрзалізниця" в установленому законом порядку, далі - послуги, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці послуги відповідно до договору.

У пункті 13.1. договору сторони узгодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 (за умови наявності у замовника плану фінансування цих послуг на 2020 рік), але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань у частині розрахунку.

Доказів визнання недійсним чи зміни вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Так, у пункті 1.2. договору сторони погодили, що перелік земельних ділянок і склад послуг та робіт визначені в додатках 1.1 та 1.4, які є невід`ємними часинами договору.

Так, до договору позивачем та відповідачем було підписано:

- додаток № 1.1. - Технічне завдання (а.с.14-15);

- додаток № 1.2. - Календарний план надання послуг (а.с.16 на звороті);

- додатки № 1.3.1, 1.3.2. та 1.3.3. - Кошториси вартості послуг (а.с.16-17);

- додаток № 1.4. - Перелік земельних ділянок (а.с.17 на звороті);

- додаток № 1.5. - Зведений кошторис № 1 (а.с.18).

У пунктах 3.1., 3.2. договору сторони передбачили, що сума договору складає 617 600 грн. 83 коп., ПДВ - 123 520 грн. 17 коп. Разом з ПДВ - 741 121 грн. 00 коп. Загальна вартість послуг за договором визначена і складена на підставі кошторисів вартості послуг по кожній ділянці (додаток 1.3. до договору) та Зведеного кошторису (додаток 1.5. до договору).

Оплата за надані послуги здійснюється замовником по факту надання послуг протягом 45 банківських днів з дати реєстрації Виконавцем податкової/их накладної/их в системі електронного адміністрування податку на додану вартість та підписання актів здачі-приймання наданих послуг (пункт 4.1. договору).

При цьому, у розділі 5 договору сторонами були визначені умови щодо порядку приймання-передачі послуг, зокрема:

- виконавець приступає до надання послуг не пізніше 5 календарних днів з дати отримання письмової рознарядки та вихідних матеріалів від замовника (пункт 5.1. договору);

- надання послуг, зазначених у пункті 1.1 проводиться протягом дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності замовника до отримання послуг (пункт 5.2. договору);

- зі сторони замовника рознарядка підписується з урахуванням вимог статуту замовника щонайменше двома уповноваженими особами, а саме: першим заступником директора виконавчого (особою, що виконує його обов`язки); головним інженером (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з інфраструктури (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з рухомого складу (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з фінансово-економічних питань (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з управління персоналом та соціальної політики (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з безпеки (особою, що виконує його обов`язки) (підпункт 5.2.1. пункту 5.2. договору);

- за результатами наданих послуг, разом з документами, передбаченими пунктом 8 Технічного завдання (додаток 1.1. до договору), виконавець надає замовнику два примірники Акту, які підписання зі своєї сторони, для підписання замовником. Надання Акту без документів, вказаних у цьому пункті не є підставою для його підписання та оплати наданих послуг замовником (пункт 5.3. договору).

Суд зазначає, що доказів виконання відповідачем умов договору, а також Акту приймання-передачі наданих послуг матеріали справи не містять.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У сфері господарювання, згідно з частиною 2 статті 217 та частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до умов пункту 7.5. договору за порушення виконавцем строків надання послуг, останній сплачує замовнику пеню у розмірі 1% від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення; крім того за прострочення понад тридцять днів виконавець додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.

Так, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором про надання послуг № ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 в частині виконання відповідачем (виконавцем) зобов`язань щодо надання послуг землевпорядних робіт з оформлення/переоформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Позивач зазначає, що ним були виконані його зобов`язання за договором та 06.10.2020 позивачем (під час візиту представника відповідача Тиховського О.С. до виробничого підрозділу Коростенська дирекція залізничних перевезень для отримання вихідних даних за договором) було надано представнику відповідача всі документи з вихідними даними, про що позивачем було складено відповідний Акт; рознарядкою від 18.11.2020 № НГ-0/1639 позивач просив відповідача розпочати виконання обумовлених договором робіт, але, як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, обумовлені ним послуги не надав та за актом позивачу не передав. Враховуючи вказане, за допущене відповідачем порушення строків надання послуг, на підставі пункту 7.5. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 01.01.2021 по 01.07.2021 в сумі 1 348 840 грн. 22 коп. Крім того, на підставі пункту 7.5. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф за порушення строків надання послуг понад 30 днів у розмірі 7% від вартості послуг, який за розрахунком позивача становить 51 878 грн. 47 коп. (741 121,00 грн. х 7%). Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Зміст принципу свободи договору розкривається в статті 627 Цивільного кодексу України. Він є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (частина 1 статті 12 Цивільного кодексу України).

Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення.

Враховуючи викладене, наявність укладеного між позивачем та відповідачем оскаржуваного договору свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі.

В той же час, на підтвердження того, що позивачем виконано умови спірного договору з надання виконавцю (відповідачу) рознарядки, долучено лист від 18.11.2020 № НГ-08/1639 (а.с.19), який розцінюється судом критично, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний лист підписаний Головним інженером регіональної філії - В.М. Ільчишин та Начальником служби з майнової політики - Ю.М.Корженко (а.с.19).

В той же час, як було вказано судом вище, у розділі 5 договору сторонами були визначені умови щодо порядку приймання-передачі послуг, зокрема:

- виконавець приступає до надання послуг не пізніше 5 календарних днів з дати отримання письмової рознарядки та вихідних матеріалів від замовника (пункт 5.1. договору);

- надання послуг, зазначених у пункті 1.1 проводиться протягом дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності замовника до отримання послуг (пункт 5.2. договору);

- зі сторони замовника рознарядка підписується з урахуванням вимог статуту замовника щонайменше двома уповноваженими особами, а саме: першим заступником директора виконавчого (особою, що виконує його обов`язки); головним інженером (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з інфраструктури (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з рухомого складу (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з фінансово-економічних питань (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з управління персоналом та соціальної політики (особою, що виконує його обов`язки); заступником директора виконавчого з безпеки (особою, що виконує його обов`язки) (підпункт 5.2.1. пункту 5.2. договору);

Отже, сторони чітко визначили підставу для надання послуг відповідачем (письмова рознарядка) та передбачили коло посадових осіб замовника (позивача), яким може бути підписана така рознарядка.

Крім того, пункт 5.2.2. містить наслідки підписання рознарядки іншими особами, ніж тими, що визначені у пункті 5.2.1., а саме:

- замовник не несе відповідальності та обов`язку оплати за надані послуги за рознарядкою, що підписана іншими особами, ніж тими, що визначені у пункті 5.2.1. (пункт 5.2.3. договору).

Таким чином, сторони у пункті 5.2.1. договору окремо передбачили наслідки підписання рознарядки іншими особами, ніж тими, що визначені у пункті 5.2.1., що окремо свідчить про невиконання позивачем своїх обов`язків за договором щодо надання відповідачу письмової рознарядки, підписаної уповноваженими особами позивача.

З огляду на викладене, господарський суд приходить до висновку, що лист від 18.11.2020 № НГ-08/1639 не відповідає умовам спірного договору, оскільки не підписаний двома уповноваженими на те особами з кола осіб, передбаченого підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 договору.

Також суд відзначає, що позивачем взагалі не надано суду доказів вручення або надсилання листа від 18.11.2020 № НГ-08/1639 відповідачу - ТОВ "Технодар-Днепр".

Відповідно до частини 4 статті 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Таким чином, судом встановлено, що замовником в порушення умов спірного договору, не забезпечено можливості виконання виконавцем свого обов`язку з розроблення землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок в постійне користування АТ "Укрзалізниця" відповідно до додатку 1.4. до договору та реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками АТ "Укрзалізниця" в установленому законом порядку.

При цьому, наявність Дозволу для проведення топографо-геодизичних робіт ТОВ "Технодар-Днепр" від 27.10.2020, підписаного першим заступником начальника виробничого підрозділу Коростенської дирекції залізничних перевезень (а.с.21), а також Акту, підписаного інженером сектору майнових і земельних ресурсів та інженером господарського відділу (а.с.22) не є тими документами, на підставі та внаслідок отримання яких у відповідача виникає обов`язок надати обумовлені пунктом 1.1. договору послуги та може виникати прострочення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Проте, всупереч наведеному позивачем не надано належних доказів, яким чином зі сторони відповідача були порушені права позивача, оскільки останнім не надано належних доказів на підтвердження того, що замовником виконано умови спірного договору щодо надання рознарядки та вихідних матеріалів виконавцю.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем зобов`язання з розроблення землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок в постійне користування АТ "Укрзалізниця" відповідно до додатку 1.4. до договору та реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками АТ "Укрзалізниця" в установленому законом порядку, виникло саме з вини позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору про надання послуг №ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 у загальному розмірі 1 400 718 грн. 69 коп. задоволенню не підлягають.

З приводу наявного в матеріалах справи листа позивача № ДН-Н-01-Н/2852 від 09.12.2021 "Про припинення зобов`язань", в якому позивач повідомив відповідача про припинення зобов`язань за договором, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

У пункті 13.1. договору сторони узгодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 (за умови наявності у замовника плану фінансування цих послуг на 2020 рік), але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань у частині розрахунку.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що між сторонами укладено додаткову угоду на продовженні строку дії спірного договору.

Отже, строк дії договору про надання послуг № ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 закінчився 31.12.2020.

Господарський суд зазначає, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено частиною 4 статті 631 Цивільного кодексу України. Проте поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Враховуючи викладене, наявність листа позивача від 09.12.2021 не впливає на результат вирішення даного спору та не має юридичного значення під час вирішення спору щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору.

З приводу правової позиції позивача, наданих ним доказів, а також за результатами їх оцінки судом, слід зазначити також наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

При цьому, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Господарський суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вимог щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору про надання послуг №ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 у загальному розмірі 1 400 718 грн. 69 коп., а саме: 1 348 840 грн. 22 коп. - пені та 51 878 грн. 47 коп. штрафу.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що докази на підтвердження правомірності вимог позивача щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору про надання послуг №ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 у загальному розмірі 1 400 718 грн. 69 коп. є менш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технодар-Днепр" про стягнення штрафних санкцій за невиконання умов договору про надання послуг №ПЗ/ДН-4-20731/НЮ від 01.10.2020 у загальному розмірі 1 400 718 грн. 69 коп. - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача - Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 12.07.2022.

Суддя Ю.В. Фещенко