ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" липня 2022 р. Справа№ 910/17379/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

розглянувши у письмовому провадженні

апеляційну скаргу Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.01.2022

у справі №910/17379/21 (суддя Комарова О.С.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ»

до Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС»

про стягнення 52.000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» про стягнення 52000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/7041383, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 12.07.2020, виплатив страхове відшкодування власнику автомобіля «DAEWOO LANOS», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому, відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та статей 1166, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки особа, яка є винною в ДТП, є працівником відповідача, з останнього позивач і просить стягнути суму страхового відшкодування.

У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, просив у задоволенні позовної заяви відмовити, вказуючи, що укладена між ним та ОСОБА_1 угода про виконання роботи не є трудовим договором, а відтак відсутні підстави для застосування ст. 1172 ЦК України, а відповідати за завдану шкоду має саме ОСОБА_1 , як винуватець дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі №910/17379/21 позовні вимоги задоволено. Стягнуто Стягнути з Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» 52000,00 грн страхового відшкодування, 2270,00 грн судового збору та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що у Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» виникло право регресної вимоги до відповідача, через винні дії працівника якого сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Приватне підприємство «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі №910/17379/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються заперечення на позов, аналогічні тим, які викладено у відзиві на позовну заяву. При цьому, скаржник стверджує, що оскільки ОСОБА_1 є безпосереднім заподіювачем шкоди та особою, яка володіла транспортним засобом (на підставі договору про виконання разової роботи/акту приймання-передачі транспортного засобу) та на момент вчинення ДТП ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з Приватним підприємством «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС», а тому саме ОСОБА_1 має нести відповідальність за заподіяну шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини десятої статті 270 ГПК України розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

01.01.2020 між ОСОБА_2 та Приватним підприємством «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» було укладено договір № 02 оренди вантажного автомобіля, предметом якого є оренда вантажного автомобіля марки «DAF FT95.380XF», д.н.з. НОМЕР_2 , а також договір № 16 оренди вантажного напівпричепа, предметом якого є оренди напівпричепа рефрижератора марки «Cray Adams GA1», д.н.з. НОМЕР_3 .

10.07.2020 між Приватним підприємством «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) була укладена угода про виконання робіт, відповідно до п. 1.1 якої замовник доручив виконавцеві, а виконавець взяв на себе зобов`язання виконати керування транспортним засобом «DAF FT95.380XF», д.н.з. НОМЕР_2 / НОМЕР_3 для перевезення вантажів по території України строком до 15 липня 2020 року.

Пунктом 1.2 зазначеної угоди визначено, що замовник зобов`язаний забезпечити виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим Договором.

На виконання вказаної угоди сторонами підписано акт приймання-передачі транспортних засобів.

Відповідно до постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2020 року у справі № 705/2822/20 ОСОБА_1 12.07.2020 о 08 год. 00 хв. на 430+600 м. а/д Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, керуючи автомобілем «DAF FT95.380XF», д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Cray Adams GA1», д.н.з. НОМЕР_3 , не перевірив та не забезпечив технічну справність напівпричепу, допустив обрив заднього лівого колеса, яке здійснило зіткнення з тим, що рухався зустрічно автомобілем «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , який продовжуючи рух з`їхав в правий кювет, де скоїв наїзд на дерево, колесо, продовжуючи рух, відскочило та зіткнулось з металевою огорожею мосту. Автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій порушив п. 2.3 «а» Правил дорожнього руху.

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісом) № АО/7041383.

13.07.2020 власник пошкодженого транспортного засобу «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 звернувся до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування, згідно якої, вартість матеріального збитку становить 84220,00 грн.

30.11.2020 між позивачем та ОСОБА_3 укладено угоду про розмір страхового відшкодування, у пункті 2, 3 якої сторони досягли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком з урахуванням франшизи у розмірі 1000, 00 грн становить 52000,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення № 13632 від 04.12.2020 позивачем сплачено 52000,00 грн власнику пошкодженого транспортного засобу «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незабезпечення відповідачем належного технічного (справного) стану транспортного засобу, керування яким здійснював водій відповідача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим до позивача перейшло право вимоги на суму 52000,00 грн до відповідача, як особи, яка відповідає за завдану шкоду в порядку статей 1172, 1187 ЦК України.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання матеріальної (моральної) шкоди особі, інші юридичні факти.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно визначення статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів».

Відповідно до п. 1.5. ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Законом закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У постанові Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2020 року у справі № 705/2822/20 ОСОБА_1 12.07.2020 о 08 год. 00 хв. на 430+600 м. а/д Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, керуючи автомобілем «DAF FT95.380XF», д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Cray Adams GA1», д.н.з. НОМЕР_3 , не перевірив та не забезпечив технічну справність напівпричепу, допустив обрив заднього лівого колеса, яке здійснило зіткнення з тим, що рухався зустрічно автомобілем «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , який продовжуючи рух з`їхав в правий кювет, де скоїв наїзд на дерево, колесо, продовжуючи рух, відскочило та зіткнулось з металевою огорожею мосту. Автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій порушив п. 2.3 «а» Правил дорожнього руху.

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Отже, обставина щодо скоєння ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди не потребує доказування та вважається встановленою.

Колегією суддів встановлено, що позивачем на виконання зобов`язань за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО7041383, предметом якого є страхування транспортного засобу «DAF FT95.380XF», д.н.з. НОМЕР_2 , було відшкодовано на користь потерпілої особи страхове відшкодування у розмірі 52000,00 грн.

Відповідно до підпункту «г» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частиною 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, тобто, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Положення ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Перевіряючи доводи відповідача про те, що між ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» та ОСОБА_1 не виникло трудових відносин, в той час, як останній виконував зобов`язання за цивільно-правовим договором, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про необхідність встановлення правової природи угоди про виконання роботи від 10.07.2020, укладеної між відповідачем та третьою особою, та характер правовідносин, що виникли між зазначеними суб`єктами.

Частинами першою та третьою статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Визначення цивільно-правового договору передбачено статтею 626 ЦК України, відповідно до якої - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За цивільно-правовим договором відносини регламентуються не трудовим законодавством, а виключно цивільним.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що головна відмінність цих договорів полягає у предметі. У цивільно-правовому договорі замовника цікавить певний результат, отриманий внаслідок надання послуг. Предметом трудових договорів є сам процес організації трудової діяльності працівника (посадові обов`язки, початок та закінчення робочого дня, тривалість перерви, надання щорічної відпустки, тощо).

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийняття його на роботу на певну посаду. Також виконавець за цивільним договором, за загальним правилом, не забезпечується робочим місцем, не виконує розпорядження посадових осіб замовника щодо порядку та способу виконання укладеного договору. Виконавець виконує укладений договір на власний ризик та власний розсуд; замовник, зазвичай, не вправі втручатися у діяльність виконавця з приводу організації ним виконання укладеного договору.

Наведені ознаки не є притаманними відносинам, що існували між ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» та ОСОБА_1 .

Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Відповідно до умов угоди про виконання роботи від 10.07.2020, замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання виконати роботу з керування транспортним засобом «DAF FT95.380XF», д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом «Cray Adams GA1», д.н.з. НОМЕР_3 строком до 15.07.2020.

Отже, предметом укладеної угоди між ОСОБА_1 та ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» є виконання роботи (надання послуг з керування автомобілем), тобто процес праці, а не її кінцевий результат.

В угоді не визначено обсяг та види виконуваної роботи (послуг, що надаються), не визначено переліку завдань, що покладаються на виконавця, та не зазначено, який конкретний результат роботи (надання послуг) підлягає передачі (наданню) виконавцем замовнику по завершенню виконання робіт (надання послуг).

З урахуванням визначеного у пункті 1.2 угоди обов`язку замовника забезпечити виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої угодою, а також беручи до уваги предмет угоди, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що відносини, які виникли між сторонами за зазначеним правочином є саме трудовими, безвідносно до застереження, викладеного у пункті 1.4 угоди, що цей договір не носить характеру трудового договору.

Відтак, забезпечення відповідачем ОСОБА_1 транспортним засобом для виконання трудових обов`язків свідчить про те, що на момент скоєння останнім ДТП між ним та відповідачем існували трудові відносини, а тому відшкодування завданої майнової шкоди підлягає стягненню з ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» як роботодавця ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 661/740/18.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.

Статтею 33 Закону № 3353-XII передбачено, що технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку. Обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.

Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 2.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

У відповідності до пункту 1.3, 1.4 Порядку перевірки технічного стану транспортних засобів автомобільними перевізниками, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 05.08.2008 № 974 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.09.2008 за № 794/15485, перевізник перевіряє технічний стан колісних транспортних засобів (далі - КТЗ) з метою недопущення до руху неукомплектованих, з незадовільним технічним станом КТЗ. Перевізник систематично перевіряє технічний стан КТЗ згідно з вимогами законодавства.

Щозміни оглядом і випробуваннями КТЗ відповідно до цього розділу перевіряють згідно з вимогами експлуатаційної документації виробника. Перевірку виконує водій на початку робочої зміни, а у тривалих рейсах без повернення на місце базування - один раз на добу чи в разі змінення водіїв на маршруті. Технічний стан водій перевіряє, зокрема, органами відчуття, засобами сигналізації (індикації), умонтованими у КТЗ (пункт 3.1 Порядку).

Пунктом 3.2 вказаного Порядку передбачено методи перевірки гальмових систем колісного транспортного засобу.

Отже, обов`язок перевірки належного технічного стану транспортного засобу, покладався на відповідача, як орендаря вантажного автомобіля і напівпричепу, а також ОСОБА_1 як водія, який на час скоєння ДТП виконував трудові обов`язки.

Водночас, як встановлено у постанові Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2020 року у справі № 705/2822/20, причиною ДТП 12.07.2020 було те, що ОСОБА_1 не перевірив та не забезпечив технічну справність напівпричепу, чим допустив обрив заднього лівого колеса, що є порушенням п. 2.3 «а» Правил дорожнього руху.

За приписами частини шостої статті 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що ДТП, яка сталася 12.07.2020, є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу, вимогам Правил дорожнього руху, а пошкодження автомобіля «DAEWOO LANOS» є наслідком даної ДТП.

З огляду на зазначені обставини справи, зважаючи на те, що позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій у ДТП особі, колегія суддів вважає, що у Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» виникло право регресної вимоги до відповідача, через винні дії працівника якого сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про стягнення 52000,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на скаржника у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2022 у справі №910/17379/21 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи у справі №910/17379/21 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир