ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2022 р. Справа№ Б3/081-12/24 (911/2921/21)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Грека Б.М.

Секретар судового засідання: Гудько А.В.

За участю представників учасників процесу:

від ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі»: Петруньок І.В. - за довіреністю № 86/2022 від 14.03.2022;

від ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі»: Коненко О.С. - за довіреністю № 152/2022 від 06.06.2022;

від ТОВ «Інфініті»: Білоцерковець Н.В. - за довіреністю б/н від 20.12.2021.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» на рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) (суддя Лопатін А.В., повний текст рішення складено та підписано 21.02.2022)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфініті»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфініті Сервіс»

2) Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: розпорядник майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфініті» арбітражний керуючий Гусар Іван Олексійович

про визнання недійсним договору та витребування майна

в межах провадження у справі № Б3/081-12/24

про банкрутство ТОВ «Інфініті»

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

01.10.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфініті» (надалі також ТОВ «Інфініті»/позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфініті Сервіс» (надалі також ТОВ «Інфініті Сервіс»/відповідач-1) та Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» (надалі також ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі»/відповідач-2/ скаржник) про визнання недійсним договору купівлі-продажу б/н від 29.07.2019, укладеного між ТОВ «Інфініті» та ТОВ «Інфініті Сервіс»; а також про витребування майна у ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» на користь ТОВ «Інфініті», а саме: комірку № 10 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка); комірку № 13 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка); КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-І; КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-ІІ; будівлю ОЗТП - 2325; електрообладнання ОЗТП - 10/0,4 № 2325.

На обгрунтування позовних вимог ТОВ «Інфініті» зазначає наступне:

- спірне майно, за оспорюваним правочином було відчужено боржником (позивачем) на користь заінтересованої стосовно нього особи відповідача-1;

- продаж спірного майна за оспорюваним правочином вчинявся за заниженою від ринкової вартістю;

- покупцем за оспорюваним правочином не здійснено розрахунки за придбане майно;

- оспорюваний правочин укладено за наявності відкритого провадження у справі про банкрутство ТОВ «Інфініті».

Як зазначає позивач, в момент укладення договору купівлі-продажу у ТОВ «Інфініті» існували невиконані грошові зобов`язання перед кредиторами, а тому укладення у 2019 році договору купівлі-продажу, за яким було відчужено належне ТОВ «Інфініті» майно на користь заінтересованої юридичної особи, без отримання оплати за таке майно, дозволяє зробити висновок про укладення договору купівлі-продажу саме на шкоду кредиторам, адже внаслідок відчуження суттєво зменшилась і так низька можливість ТОВ «Інфініті» виконати свої зобов`язання перед кредиторами.

Укладання правочину щодо відчуження істотного активу боржника на дочірню компанію, без отримання грошових коштів за таке майно під час процедури банкрутства, вказує на невідповідність такої поведінки ТОВ «Інфініті» критеріям розумності та економічної обґрунтованості, натомість вказує на використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню, а саме: використання правомочності розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредиторів. Відтак, на переконання позивача, порушення засад добросовісності при вчиненні договору купівлі-продажу від 29.07.2019 є підставою для визнання такого правочину недійсними у зв`язку з його фіктивністю на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України, а також на підставі п. 6 ст. 3 та ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України.

Також, ТОВ «Інфініті» вказує на те, що останнє є власником спірного майна, незважаючи на те, що станом на дату звернення з позовом майно перебуває у володінні у ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» та ТОВ «Інфініті Сервіс», а відтак, враховуючи недобросовісність ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» та ТОВ «Інфініті Сервіс» як набувачів спірного майна, а також враховуючи вибуття спірного майна з володіння ТОВ «Інфініті» не з його волі є підстави для витребування спірного майна у ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» навіть як у добросовісного набувача, так як, відповідачі, на думку позивача, не мають титулу власника спірного майна, а залишаються лише його набувачами, тоді як титул власника спірного майна належить позивачу. Поміж іншого, позивач наголошує, що титул власника ТОВ «Інфініті» наділяє останнього правом звертатися до суду із віндикаційною вимогою для відновлення порушеного права власності, що узгоджується із висновками Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України, які викладені у постановах від 05.06.2018 у справі № 907/631/17, від 08.04.2021 у справі № 10/2180, від 28.07.2020 у справі № 916/1572/17 про те, що позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник; предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

З урахуванням вищевикладених обставин, ТОВ «Інфініті» наполягає на тому, що ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» придбало спірне майно не у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Обставину придбання ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» спірного майна в особи, яка не мала права його відчужувати, додатково підтверджує недійсність договору купівлі-продажу, на підставі якого ТОВ «Інфініті Сервіс» придбало спірне майно.

Як вказує позивач, останній у цьому позові заявив вимогу про недійсність договору купівлі-продажу, який був правовстановлюючим документом на майно для ТОВ «Інфініті Сервіс». На переконання ТОВ «Інфініті», договір купівлі-продажу не наділив ТОВ «Інфініті Сервіс» достатнім обсягом правомочностей, зокрема для подальшого відчуження майна, а тому наступний перехід частини майна від ТОВ «Інфініті» до ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» не відповідає правилу «Ніхто не може передати іншому більше прав, ніж має сам».

Також ТОВ «Інфініті» вказує про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України), тобто, недійсні угоди не можуть спричиняти ані передачу майна, ані виникнення будь-яких інших прав та обов`язків для сторін таких договорів або третіх осіб. Угоди, які містять порушення закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини в укладенні протизаконної угоди.

Отже, на думку позивача, ТОВ «Інфініті Сервіс» не має та ніколи не мало права передавати право власності на майно за будь-якими договорами будь-яким особам, а також вчиняти будь-які інші дії щодо розпорядження майном. Вибуття майна із законного володіння ТОВ «Інфініті» на підставі фраудаторного правочину до ТОВ «Інфініті Сервіс» свідчить про те, що останнє не набуло прав на розпорядження майном.

З огляду на наведене, позивач зазначає, що подальше відчуження спірного майна від ТОВ «Інфініті Сервіс», як неправомочного володільця, до ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» означає, що останній володіє такою частиною майна без правових підстав, а відтак, на час подання цього позову майно знаходиться у незаконному володінні ТОВ «Інфініті Сервіс» та ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі».

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі № Б3/081-12/24 (911/2921/21) (суддя Лопатін А.В., повний текст рішення складено та підписано 21.02.2022) позов задоволено.

Судове рішення прийнято з посиланням на приписи ст.ст. 41, 58 Конституції України, ст. 20 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) ст.ст. 3, 162, 237 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), ст.ст. 13, 16, 203, 215, 234, 228, 321, 388 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та мотивоване наступним:

- оспорюваний правочин вчинено у підозрілий період;

- майно, що є предметом оспорюваного договору вибуло із володіння боржника - ТОВ «Інфініті» на користь ТОВ «Інфініті Сервіс» безоплатно;

- ТОВ «Інфініті» є та було на дату укладення оспорюваного договору єдиним засновником (учасником) ТОВ «Інфініті Сервіс», а відтак, останнє є заінтересованою особою стосовно боржника;

- від імені ТОВ «Інфініті», у відповідності до оскаржуваного договору діяв «арбітражний керуючий Сніжко Олександр Юрійович», в той час, як його свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 887 від 22.07.2013 станом на дату оспорюваного правочину (29.07.2019) не діяло, згідно з наказом Міністерства юстиції України про припинення діяльності арбітражного керуючого № 549/5 від 21.02.2019;

- ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» було чи могло бути обізнаним про обставини укладання договору купівлі-продажу, а відтак останнє не є добросовісним набувачем спірного майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі № Б3/081-12/24 (911/2921/21) та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що зміст договору купівлі-продажу, який позивач просить визнати не дійсним, не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; підписаний відповідними особами, представниками, які мають право здійснювати правочини та з необхідним обсягом цивільної і дієздатності; волевиявлення учасників договору вільні і відповідають внутрішній волі, виразилося в бажані сторін укласти договір; договір укладений у формі, установленій законом; договір направлений на реальне настання обумовлених ним наслідків (позивач передав у власність відповідачу-1 товар в кількості та за ціною відповідно до специфікації до договору купівлі-продажу, а відповідач прийняв товар та оплатив його відповідно до умов договору купівлі-пропажу.

За таких обставин, на переконання скаржника, договір купівлі-продажу б/н від 29.07.2019 не містить ознак фраудаторного правочину.

Крім того, ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» зазначає, що майно, яке є предметом оспорюваного правочину не можливо включити до ліквідаційної маси.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

02.06.2022 через управління документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ТОВ «Інфініті» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останнє просить суд, залишити апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) - без змін.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» не надали, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2022 апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 у справі № Б3/081-12/24 (911/2921/21) витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № Б3/081-12/24 (911/2921/21) за позовом ТОВ «Інфініті» до 1) ТОВ «Інфініті Сервіс»; 2) ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі»; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: розпорядник майна боржника ТОВ «Інфініті» арбітражний керуючий Гусар Іван Олексійович про визнання недійсним договору та витребування майна. В межах провадження у справі №Б3/081-12/24 про банкрутство ТОВ «Інфініті». Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» на рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № Б3/081-12/24 (911/2921/21).

28.04.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № Б3/081-12/24 (911/2921/21).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 у справі № Б3/081-12/24 (911/2921/21) задоволено заяву ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21); відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» на рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) призначено на 15.06.2022.

Клопотання заявлені учасниками справи

15.06.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфініті Сервіс» надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження та про розгляд справи за відсутності представника заявника.

Вищевказане клопотання відповідача-1 у розрізі закриття апеляційного провадження обґрунтоване тим, що до апеляційної скарги долучено на представника Коненко О.С. довіреність № 82/2022 від 14.03.2022, яка починає діяти з 01.04.2022 до 31.03.2023 включно, в той час як апеляційна скарга датована 29.03.2022, тобто за три дні до вступу в дію довіреності.

Таким чином, на переконання заявника, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» на рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) підписана не уповноваженою особою, а отже, у відповідності до ст. 264 Господарського процесуального кодексу України, у разі відкриття апеляційного провадження у справі, воно підлягає закриттю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 у справі № Б3/081-12/24 (911/2921/21) відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфініті Сервіс» про закриття апеляційного провадження, з мотивів викладених у даному судовому рішенні.

Явка представників сторін

15.06.2022 у судове засідання з`явилися представники Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфініті».

У судове засідання 15.06.2022 представники відповідача-1 та третьої особи не з`явилися, про час, місце та дату судового засідання повідомлялись завчасно та належним чином, про причини нез`явлення розпорядник майна боржника ТОВ «Інфініті» арбітражний керуючий Гусар І.О. не повідомив.

Як вже зазначалось, 15.06.2022 від ТОВ «Інфініті Сервіс» надійшло клопотання, зокрема, про розгляд справи за відсутності представника заявника.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами ст. 120 ГПК України передбачено можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

Слід зазначити, що копія ухвали Північного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 у справі № Б3/081-12/24 (911/2921/21) була надіслана судом апеляційної інстанції на електрону адресу учасників справи, що підтверджується роздруківкою електронного листування.

При цьому колегія суддів робить акцент на тому, що відповідно до приписів частин 6 та 7 статті 6 ГПК України: «Адвокати, реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку».

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 «Мороз та інші проти України» та інші).

Таким чином, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про час, місце та дату судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за участю представників ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» та ТОВ «Інфініті».

Позиції учасників справи

15.06.2022 у судовому засіданні представники ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просили її задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) - скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник ТОВ «Інфініті» у судовому засіданні 15.06.2022 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2019 між ТОВ «Інфініті» (продавець) та ТОВ «Інфініті Сервіс» (покупець) укладено договір купівлі-продажу (надалі також оспорюваний договір/Договір), (а.с. 146-147, т. 1).

В силу п. 1.1. Договору продавець зобов`язується передати: трансформаторну підстанцію № 2343 10/0,4/400 кВА; ОЗТП № 2325 (РУ-10кВ); комірки № 10 та № 13 в. РУ-10кВ в ПС «Юрівка»; дві кабельні лінії 10 кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП № 2325 (надалі іменується товар) в кількості та ціною, відповідно до специфікації (Додаток № 1) у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його відповідно до умов договору.

Згідно з додатком № 1 до договору купівлі-продажу від 29.07.2019 (Специфікація високовольтного електрообладнання та матеріалів) предметом продажу є: комірки № 10 й № 13 типу КРУН з влаштованими шафами серії КМТ та Засобами обліку (ПС «Юрівка») у кількості - 2 шт; кабельні лінії Л-2325-І та Л-2325-ІІ 10 кВ (силовий кабель АПвЭгП 1*240/50) протяжністю 6300 метрів (від ПС «Юрівка» до ОЗТП 2325) у кількості - 2 шт; трансформаторна підстанція № 2343 10кВ/0,4 кВ/400 кВА (с. Крюківщина) у кількості - 1 шт; опорна закрита трансформаторна підстанція № 2325 (с. Крюківщина) у кількості - 1 шт.

У відповідності до п. 2.1. Договору (відомості про товар) найменування: трансформаторна підстанція № 2343 10/0,4/400 кВА; ОТЗП № 2325 (РУ-10кВ); комірки № 10 та № 13 в. РУ-10 кВ в ПС «Юрівка»; дві кабельні лінії 10кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП № 2325 розташовані в с Крюківщина (надалі - товар).

За змістом 4.1. Договору вартість одиниці товару містить у собі ПДВ, ціну товару та складає: 343 875,15 грн в тому числі ПДВ 20% - 57 312,53 грн.

Відповідно до п.п. 4.2., 4.3. Договору Сторони вартість товару має бути сплачена покупцем не пізніше 10.12.2019. Оплата за товар здійснюється покупцем в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. Також допускається взаємозалік вимог.

Даний договір підписано сторонами та скріплено відтисками печаток товариств.

З акту приймання-передачі від 07.08.2019 вбачається, що ТОВ «Інфініті» передало рухоме майно на користь ТОВ «Інфініті Сервіс». Слід зазначити, що акт підписаний сторонами та скріплений відтисками печаток товариств (а.с. 148, т.1).

В подальшому, 06.12.2019 між ТОВ «Інфініті Сервіс» (сторона-1) та ПрАТ «Київобленерго» (сторона-2) укладено договір купівлі-продажу № (а.с. 32-36, т. 1).

Згідно з п. 1.1. Договору № від 06.12.2019 ТОВ «Інфініті Сервіс» зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність (володіння, розпорядження та користування) майно, зазначене у додатку № 1 до цього договору, а ПрАТ «Київобленерго» зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором прийняти і оплатити його.

В силу п. 1.2. Договору № від 06.12.2019 найменування майна та його кількість, місцезнаходження зазначаються в специфікації до договору (додаток №1), яка є його невід`ємною частиною.

За змістом додатку № 1 до Договору купівлі-продажу від № від 06.12.2019 (Специфікація) предметом продажу є: комірка № 10 на ПС 110/10 кВ Юрівка в кількості - 1 шт; комірка № 13 на ПС 110/10 кВ Юрівка в кількості - 1 шт; КЛ-10кВ від ПС-110/10 «Юріївка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-І в кількості - 6,3 км; КЛ-10кВ від ПС-110/10 «Юріївка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-ІІ в кількості - 6,3 км; будівля ОЗТП 10/0,4 кВ № 2325 в кількості - 1 шт; електрообладнання ОЗТП 10/0,4 кВ № 2325 в кількості - 1 компл. Всього вартість товару 120,00 грн з ПДВ.

На виконання Договору купівлі-продажу від № від 06.12.2019, майно було передано ТОВ «Інфініті Сервіс» на користь ПрАТ «Київобленерго», що підтверджується актом приймання-передачі, підписаним сторонами і скріпленим відтисками печаток товариств.

Слід зазначити, що наявність у власності ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» (попередня назва ПрАТ «Київобленерго») на період розгляду справи вищенаведеного спірного майна підтверджується, в тому числі довідкою останнього від 09.09.2021.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників скаржника та позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступних підстав.

Приписами ч. 1 ст. 3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, у зазначеній вище нормі закріплений принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності до висновків викладених у рішеннях Конституційного Суду України № 1-зп від 13.05.1997, № 1-рп/99 від 09.02.1999, №3-рп/2001 від 05.04.2001, № 6-рп/2012 від 13.03.2012 щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Щодо застосування ч. 1 ст. 58 Конституції України, викладено висновок у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 3-1085гс15 згідно з яким, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею «Дія актів цивільного законодавства у часі» 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Слід зазначити, що у рішенні від 03.10.1997 № 4-зп Конституційний Суд України надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами: конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правовим актом, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися 1) негайно (безпосередня дія); 2) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма); 3) шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Під зворотною (ретроактивною) дією акта цивільного/ господарського законодавства розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

Системний аналіз вище зазначеного дає змогу виокремити два випадки зворотної дії норм цивільного/господарського законодавства: 1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність; 2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначено, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватися на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Таким чином, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Закріплення названого принципу є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 у справі № 1-зп).

Разом з тим, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта) під час дії якого вони настали або мали місце.

Саме з такого розуміння принципу дії закону в часі слід виходити під час вирішення питання щодо застосування норм закону, що набрав чинності на зміну попередньому, який регулював аналогічні правовідносини.

Крім того, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 зазначив, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, а відтак, не підлягають застосуванню положення ст. 42 КУзПБ до правовідносин, що виникли до введення в дію зазначеного Кодексу.

Вищевказане правозастосування відповідає практиці ЄСПЛ, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності. В юридичній науці принцип правової визначеності розкривається через такі концепції, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vested rights); незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity); законні очікування (legitimate expectations) - право особи у своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства.

Заборона зворотної дії в часі нормативно-правових актів є однією з важливих складових принципу правової визначеності як складової права на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, учасницею якої є держава Україна.

Наведене узгоджується з підходами ЄСПЛ, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22.05.2012 у справі «Scoppola v. Italy»).

З урахуванням вищевикладеного та враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду наведену в постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, як того вимагають приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, з огляду на те, що спірний правочин було вчинено 29.07.2019 (до введення в дію КУзПБ), то у даному випадку, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 42 КУзПБ.

Також, згідно з ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої позовні вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Необхідно зазначити, що у даній справі правовими підставами заявлених вимог позивачем визначено положення ст. 234 ЦК України, а також п. 6 ст. 6, ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Приписами п.п. 1 - 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Отже, при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У господарському процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в господарському процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, при вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Близький за змістом правовий висновок стосовно обов`язку суду з надання правової кваліфікації відносин сторін викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі N 662/397/15-ц.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Таким чином, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 916/556/19, від 22.10.2020 у справі № 910/18279/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.07.2021 у справі № 927/531/18.

Поряд із наведеним, врахувавши наведену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правову позицію, а також вищенаведені висновку також здійснені Верховним Судом, суд також вважає за необхідне зазначити, що положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, якою суд керувався під час розгляду справи про банкрутство ТОВ «Інфініті» на момент укладення оспорюваного договору (чинні до 19.01.2013) не містять спеціальних підстав, на які посилається позивач в даному спорі, для визнання недійсним правочину.

Також, в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 наведено висновок щодо можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених в тому числі нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, з огляду на те, що законодавство про банкрутство є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу.

В силу приписів ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Зазначене вище розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту викладене в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.

Відтак, в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Слід зазначити, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Отже, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

За змістом ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Необхідно зазначити, що у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 вказано про те, що обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16).

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Дії боржника, зокрема але не виключно щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Слід зазначити, що у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 зазначений висновок про те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредиторами, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) викладено правовий висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню («вживанням права на зло»).

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2021 у справі №927/531/18.

Так, у даному випадку, оспорюваний договір купівлі-продажу від 29.07.2019, укладений між ТОВ «Інфініті» та ТОВ «Інфініті Сервіс», за яким майно: комірки № 10 й №13 типу КРУН з влаштованими шафами серії КМТ та Засобами обліку (ПС «Юрівка») у кількості - 2 шт; кабельні лінії Л-2325-І та Л-2325-ІІ 10 кВ (силовий кабель АПвЭгП 1*240/50) протяжністю 6300 метрів (від ПС «Юрівка» до ОЗТП 2325) у кількості - 2 шт; трансформаторна підстанція №2343 10кВ/0,4 кВ/400 кВА (с. Крюківщина) у кількості - 1 шт; опорна закрита трансформаторна підстанція № 2325 (с. Крюківщина) у кількості - 1 шт., вибуло із володіння боржника (позивача) на користь ТОВ «Інфініті Сервіс» (відповідача-1) під час провадження у справі про банкрутство ТОВ «Інфініті» (продавець), тобто у підозрілий період. Водночас, з урахуванням вищевказаного, у період, в тому числі після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права його кредиторів, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Слід зазначити, що ухвалою Господарського суду Київської області від 24.04.2014 у справі № Б3/081-12/24 про банкрутство ТОВ «Інфініті» визнано вимоги кредиторів до боржника в сумі 394 157 331,81 грн та затверджено реєстр вимог кредиторів боржника ТОВ «Інфініті».

Також, ухвалою Господарського суду Київської області від 03.11.2014 у справі № Б3/081-12/24 визнано грошові вимоги ОСОБА_1 у сумі 652 350,00 грн, які підлягають задоволенню в четверту чергу задоволення вимог кредиторів та судового збору у сумі 1 073,00 грн, які підлягають задоволенню в першу чергу задоволення вимог кредиторів та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів боржника.

Отже, станом на 29.07.2019 (дата укладення оспорюваного договору) у боржника були наявні невиконані (прострочені) грошові зобов`язання перед кредиторами у значному розмірі.

Поміж іншого, позивач вказує на те, що 29.07.2019 між ТОВ «Інфініті» та ТОВ «Інфініті Сервіс» було укладено договір купівлі-продажу майна не за ринковою вартістю такого майна. Ціна договору - 343 875,15 грн. В обґрунтування даних обставин, позивач вказує на: по-перше, що матеріали справи не містять доказів визначення ринкової вартості предмету продажу за оспорюваним договором; по-друге, згідно акту виявленого майна ТОВ «Інфініті» від 11.02.2013 загальна балансова вартість майна - 6 948 781,50 грн.

З матеріалів справи вбачається, що в якості доказів невідповідності вказаної ціни договору ринковій вартості спірного майна, ТОВ «Інфініті» надано копії договорів субпідряду, предметом яких є: виконання та передача боржнику, як замовнику будівництва кабельної лінії 10 кВ від ЗТП/РП до ТП №2 на житловому масиві котеджної забудови «Місто Сонця», розташованому за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюковщина (п. 1.1. договору); ціна договору (вартість робіт) - 139 291,60 грн (п. 2.2. договору) (договір будівельного субпідряду від 04.10.2010 № 04/10-Е); виконання та передача боржнику, як замовнику будівництва кабельної лінії 10 кВ для забезпечення електропостачання житлового масиву котеджної забудови «Місто Сонця», розташованому за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюковщина, монтажу ЗТП/РП 10 кВ/0,4 кВ (п. 1.1. договору); ціна договору (вартість робіт) - 2 344 034,40 грн (п. 2.3. договору) (договір будівельного субпідряду від 21.09.2010 № 21/09-Е).

Однак, зазначені договори є неналежними доказами того, що вартість спірного майна визначена сторонами в оспорюваному договорі не відповідає ринковій, так як зазначені договори, за відсутності доказів виконання їх сторонами, не можуть свідчити, що на будівництво спірного майна боржником здійснено витрати, зокрема в сумі загальної вартості робіт за вказаними договорами.

Також, акт виявленого майна ТОВ «Інфініті» від 11.02.2013, відповідно до якого загальна балансова вартість майна складає 6 948 781,50 грн - не може вважатися належним доказом вартості предмету продажу за оспорюваним договором, оскільки даний документ є внутрішнім документом товариства, а відтак, у спірних правовідносинах не може підтверджувати відповідні обставини.

Крім того, необхідно вказати, що у якості доказів невідповідності ціни оспорюваного договору ринковій вартості майна, що є предметом продажу за таким договором, позивачем долучено висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження № 12-10/21, відповідно до якого ринкова вартість переданих пристроїв у вигляді кабельних ліній електропередач, будівель трансформаторних підстанцій, що розташовані в с. Крюківщина, Святошинського району, Київська область станом на 29.07.2019 в складі:

- будівлі опорної закритої трансформаторної підстанції (ОЗТП) - 2325, комірки № 10 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка), комірки № 13 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка);

- кабельної лінії КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до 03ТП-2325 Л-ТП-2325-І;

- кабельної лінії КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до 03ТП-2325 Л-ТП-2325-ІІ;

- трансформаторної підстанції (комплектної) № 2343 10кв/0,4/2х400 кВА. становить: 10 638 806,00 грн.

Разом з тим, зазначений висновок експерта, як доказ у цій справі, не прийнято до уваги у зв`язку із пропущенням строку, визначеного положеннями ГПК України, на його подання, за відсутності поважних причин пропуску такого строку.

Отже, ТОВ «Інфініті» належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами, в розумінні положень ст. 76-79 ГПК України, не доведено, що визначена сторонами в договорі вартість майна, що є предметом продажу за оспорюваним договором в сумі 343875,15 грн є нижчою від ринкової.

Водночас, із позовної заяви вбачається, що позивач на обґрунтування наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним також вказує на те, що покупцем за договором купівлі-продажу від 29.07.2019, а саме: ТОВ «Інфініті Сервіс» не здійснено розрахунки з ТОВ «Інфініті» за придбане майно.

Так, необхідно вказати, що матеріали даної справи не містять належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів здійснення сплати покупцем - ТОВ «Інфініті Сервіс» на користь продавця - ТОВ «Інфініті» ціни договору купівлі-продажу від 29.07.2019 - 343 875,15 грн, а відтак, не спростовано твердження позивача, що майно, яке є предметом оспорюваного договору вибуло із володіння боржника - ТОВ «Інфініті» на користь ТОВ «Інфініті Сервіс» безоплатно.

Поміж іншого, ТОВ «Інфініті» є та був на дату укладення оспорюваного договору єдиним засновником (учасником) ТОВ «Інфініті Сервіс», а отже, останнє є, в розумінні положень, зокрема, ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції, якою суд керувався на дату укладення оспорюваного договору, а саме: що діяла до 19.01.2013, заінтересованою особою стосовно боржника - ТОВ «Інфініті».

Крім того, зі змісту оскаржуваного договору вбачається, що від імені ТОВ «Інфініті» (продавець) діяв «арбітражний керуючий Сніжко Олександр Юрійович», проте, свідоцтво останнього про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 887 від 22.07.2013 станом на дату укладення оспорюваного договору (29.07.2019) не діяло, у відповідності до наказу Міністерства юстиції України № 549/5 від 21.02.2019 про припинення діяльності арбітражного керуючого.

Відтак, за оспорюваним договором купівлі-продажу від 29.07.2019, який укладено після відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Інфініті» (продавець), тобто у «підозрілий період», здійснено безоплатне відчуження майна на користь заінтересованої щодо боржника особи ТОВ «Інфініті Сервіс» (покупець), при цьому за наявності значних боргових зобов`язань перед кредиторами, що підтверджені ухвалами суду у справі про банкрутство ТОВ «Інфініті».

Таким чином, оспорюваний правочин було вчинено з метою уникнення задоволення вимог кредиторів за рахунок майна, що є предметом продажу за таким договором, а отже, боржник використав правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам його кредиторів, в той час, як особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів, а угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Дії боржника, зокрема але не виключно щодо безоплатного відчуження майна, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог кредиторів боржника.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19).

З урахуванням вищевикладеного, в даному випадку, обставини відчуження майна боржника за оспорюваним договором свідчать про те, що позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу від 29.07.2019, укладеного між ТОВ «Інфініті» та ТОВ «Інфініті Сервіс» недійсним, як такого, що направлений на уникнення задоволення вимог кредиторів боржника у справі про банкрутство № Б3/081-12/24 за рахунок майна, що є предметом продажу за вказаним договором, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та з метою недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), з посланням на приписи ст. 234 ЦК України.

Стосовно вимоги про витребування майна у ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» на користь ТОВ «Інфініті», а саме: комірки № 10 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка); комірки № 13 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка); КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-І; КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-ІІ; будівлі ОЗТП - 2325; електрообладнання ОЗТП - 10/0,4 №2325, необхідно вказати наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, майно наразі перебуває у ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» на підставі договору купівлі-продажу № від 06.12.2019, укладеного між ТОВ «Інфініті Сервіс» та ПрАТ «Київобленерго».

В силу ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічне положення закріплено у ст. 321 ЦК України.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція)).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Крім того, у відповідності до позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Право позивача на витребування майна, у разі доведення незаконності і безпідставності вибуття його із володіння позивача передбачене чинним законодавством України.

Приписами ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В силу ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 3 ст. 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (ч.ч. 1-3 ст. 388 ЦК України).

Необхідно вказати, що у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно. Тому для правильного вирішення спору суду слід з`ясувати та перевірити, зокрема факт наявності майна у незаконному володінні відповідача; факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном; факт добросовісного (недобросовісного) володіння чужим майном.

Разом з тим, незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до ст. 388 ЦК України.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

Водночас, ЄСПЛ у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Для розкриття критерію «пропорційності» вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності набувача майна.

Так, «конструкція», за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 199/7375/16-ц та від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16-ц).

З`ясування питання добросовісності/ недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію «пропорційності» втручання у право власності набувача майна.

Слід зазначити, що можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.

Оскільки, ТОВ «Інфініті» є та був на дату відчуження спірного майна єдиним засновником (учасником) ТОВ «Інфініті Сервіс, то останнє, в розумінні положень, зокрема, ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції що діяла до 19.01.2013) є заінтересованою особою стосовно боржника - ТОВ «Інфініті».

У ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» міститься поняття контролю - це вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами.

З`ясування «заінтересованості», «контролю», «пов`язаності» набувача майна з боржником (попередніми набувачами майна) у межах справи про банкрутство безпосередньо пов`язане з визначенням критерію добросовісності/ недобросовісності набувача та, на переконання суддів, повинно досліджуватися за наявними у матеріалах справи доказами.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2021 у справі №14/5026/1020/2011.

Також, необхідно зазначити, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, проявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 916/820/20).

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу майна на підставі якого спірне майно вибуло із володіння ТОВ «Інфініті» на користь ТОВ «Інфініті Сервіс» визнано недійсним, то з огляду на норми ч. 1 ст. 216 ЦК України, вказаний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відтак, дані обставини свідчать про те, що спірне майно вибуло із володіння власника - ТОВ «Інфініті» поза його волею.

Поміж іншого, як вже зазначалось, оспорюваний договір було укладено із заінтересованою стосовно боржника особою, тобто майно вибуло із володіння боржника на користь заінтересованої відносно нього особи та матеріали справи не містять документів, якими відповідно до законодавства мають бути підтверджені відповідні обставини, а саме: здійснення оплати покупцем придбаного майна за договором купівлі-продажу від 29.07.2019.

В силу п. 1.5. Договору купівлі-продажу № від 06.12.2019, ТОВ «Інфініті Сервіс» стверджує, що на момент укладення цього договору вказане майно належить останньому на праві власності, не перебуває під арештом чи забороною щодо нього не ведуться судові спори, воно не заставлено, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування; треті особи не мають прав на майно. ТОВ «Інфініті Сервіс» заявляє ПрАТ «Київобленерго» (наразі - ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі») про відсутність будь-яких прав третіх осіб на майно, що продається.

Отже, покупець спірного майна - ПрАТ «Київобленерго» (ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі») під час укладення договору купівлі-продажу мав здійснити перевірку тверджень ТОВ «Інфініті Сервіс» щодо набуття останнім у власність спірного майна та, відповідно, - прав щодо розпорядження таким майном, підстав, на яких набуто та законність такого набуття.

Слід зазначити, що ПрАТ «Київобленерго» (ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі») не було позбавлене можливості вжити всіх можливих заходів, проявити обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження спірного майна та, відповідно, з`ясувати, що договір (на підставі якого ТОВ «Інфініті Сервіс» вважало себе, на дату відчуження майна, власником такого майна), укладено з попереднім його власником (ТОВ «Інфініті») під час провадження у справі про його банкрутство (тобто у «підозрілий період»), за наявності у такої особи значних зобов`язань перед кредиторами, безоплатно та, крім наведеного, на користь заінтересованої щодо боржника особи.

Крім того, ПрАТ «Київобленерго» (ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі»), на дату придбання спірного майно, не було позбавлене можливості з`ясувати, що від імені ТОВ «Інфініті» (продавець), згідно змісту договору купівлі-продажу від 29.07.2019, укладеного з ТОВ «Інфініті Сервіс» (покупець) діяв «арбітражний керуючий Сніжко Олександр Юрійович», в той час, як дію його свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого від 22.07.2013 № 887, на дату укладення зазначеного договору, було припинено (наказ Міністерства юстиції України про припинення діяльності арбітражного керуючого від 21.02.2019 № 549/5).

Таким чином, ПрАТ «Київобленерго» (ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі») укладаючи договір купівлі-продажу з ТОВ «Інфініті Сервіс» могло і мало усвідомлювати ризики придбання у останнього спірного майна, що вибуло із володіння боржника в зазначений період і з урахуванням вказаних обставин.

Враховуючи вищевикладене, ПрАТ «Київобленерго» (ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі») було/могло бути обізнане про обставини укладення вказаного договору купівлі-продажу, на підставі якого ТОВ «Інфініті Сервіс» вважало, на дату відчуження спірного майна на користь ПрАТ «Київобленерго», себе законним власником, зокрема щодо укладення його між ТОВ «Інфініті» та заінтересованою щодо нього особою, більше того, між пов`язаними між собою особами за відсутності здійснення оплати придбаного майна (матеріали справи не містять доказів протилежного).

Отже, ПрАТ «Київобленерго» (ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі») в силу вимог чинного законодавства, з урахуванням позиції викладеної у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2021 у справі № 14/5026/1020/2011 не є добросовісним набувачем спірного майна.

Також враховано, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/22788/15.

За таких обставин, наявні правові підстави для витребування із чужого незаконного володіння ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі», що є недобросовісним набувачем на користь позивача майна, а саме: комірку № 10 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка); комірку № 13 (в складі силового обладнання напругою 110,10 кВ ПС Юрівка); КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-І; КЛ-10 кВ від ПС «Юрівка» до ОЗТП-2325 Л-ТП-2325-ІІ; Будівлю ОЗТП - 2325; електрообладнання ОЗТП - 10/0,4 №2325.

Водночас, при вирішенні питання співмірності втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном, з урахуванням встановлених судом обставин - набуття у власність ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» спірного майна, у даному випадку господарський суд не вбачає порушення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими позивачем вимогами є законним заходом, який переслідує як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їх прав власності на майно, і є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям.

З урахуванням вищенаведеного, місцевий господарський суд належним чином оцінивши матеріали справи, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому, твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання даної апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Регіональні Електромережі» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.01.2022 у справі №Б3/081-12/24 (911/2921/21) залишити без змін.

3. Справу №Б3/081-12/24 (911/2921/21) направити до Господарського суду Київської області.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 05.07.2022.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

Б.М. Грек