ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2022 р. Справа№ 910/13761/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Разіної Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021

у справі № 910/13761/21 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

до Військової частини НОМЕР_3

про відшкодування шкоди 156 575,10 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_3 про відшкодування шкоди 156 575,10 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач отримав право вимоги до відповідача, як до власника транспортного засобу, водій якого винний у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася, 07.09.2020 по вул. Олени Теліги, 29 у місті Києві за участю автомобілів: "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_2 .

З підстав ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України позивач просив суд першої інстанції задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 156 575,10 грн шкоди.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 задоволено позов; вирішено стягнути з Військової частини НОМЕР_3 на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" 156 575,10 грн шкоди, 2270 грн витрат по оплаті судового збору.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем наявності правових підстав для стягнення шкоди у розмірі 156 575,10 грн в судовому порядку.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_3 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 по справі № 910/13761/21 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, а також на думку відповідача, висновки місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не було враховано те, що солдат строкової військової служби Галань Р.П. не перебував у трудових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_3, а проходив строкову військову службу у вищевказаній військовій частині.

За таких обставин, відповідач вважає, що вимога позивача має бути направлена безпосередньо до громадянина ОСОБА_1 .

Окрім цього, відповідач зауважує на тому, що всупереч вимогам п. 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, він не повідомлявся про дату, час і місце проведення огляду пошкодженого транспортного засобу, а також уповноважений представник відповідача не приймав участі у огляді вищевказаного транспортного засобу.

Узагальнений виклад позиції позивача

Позивач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2022, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/13761/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/13761/21. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/13761/21.

До Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/13761/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2022 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/13761/21 залишено без руху, надавши скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

До Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено платіжне доручення про сплату судового збору, докази надсилання апеляційної скарги іншому учаснику по справі та заява про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2022 поновлено Військовій частині НОМЕР_3 строк на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 по справі № 910/13761/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/13761/21. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/13761/21 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується матеріалами справи, 07.09.2020 по вул. Олени Теліги, 29 у місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів: "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 , належного Військовій частині НОМЕР_3(відповідачу), під керуванням ОСОБА_1 та "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 .

Вказана дорожньо-траспортна пригода підтверджується довідкою Управління патрульної поліції у місті Києві № 38096/41/11/5-20 від 02.11.2020 та постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 11.12.2020 у справі № 761/32387/20, якою визнано винним у вчиненні дорожньо-траспортної пригоди ОСОБА_1 , та притягнуто останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З поданих позивачем до матеріалів справи, витягів із наказів № 149 від 17.07.2020, № 369 від 26.08.2020 вбачається, що ОСОБА_1 на час спірної дорожньо-траспортної пригоди проходив строкову військову службу, зокрема був водієм у Військовій частині НОМЕР_3 та за ним був закріплений автомобіль "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 .

Також, з наявного в матеріалах справи паспорту (формуляру) машини № 002580, складеного Центральним автомобільним управлінням Збройних Сил України озброєння Збройних Сил України, вбачається, що автомобіль "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 належить відповідачу.

Внаслідок зіткнення вищезгаданих транспортних засобів було пошкоджено автомобіль "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_2 та його власниці заподіяно матеріальну шкоду 161 562,60 грн, розмір якої визначено на підставі рахунків № від 14.09.2020, № від 17.10.2020, актів виконаних робіт від 05.11.2020, складених Спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний дім Україна-Мерседес Бенц".

Позивач, як страховик виплатив власнику пошкодженого автомобіля "Mercedes-Benz" відповідно до умов укладеного з ним договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави № 202.19.2473 від 16.07.2019 страхове відшкодування в розмірі 156 575,10 грн (161562,60 грн розмір шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - 5987,50 грн франшизи).

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним регресним позовом до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньою траспортну пригоду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 задоволено позов; вирішено стягнути з Військової частини НОМЕР_3 на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" 156 575,10 грн шкоди, 2270 грн витрат по оплаті судового збору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Предметом даного позову є вимога про відшкодування шкоди (сплаченого страхового відшкодування).

Спірні правовідносини сторін врегульовано, зокрема, нормами Цивільного кодексу України, Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

В силу положень ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом, у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець (власник).

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця (власника), відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця (власника), так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (водія).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі № 910/14685/17.

У даній справі, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на момент дорожньо - транспортної пригоди проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_3, виконуючи свої обов`язки, зокрема особисто, керував наданим йому в управління автомобілем "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 .

Також, з наявного в матеріалах справи паспорту (формуляру) машини № 002580, складеного Центральним автомобільним управлінням Збройних Сил України озброєння Збройних Сил України, вбачається, що автомобіль "Урал КТ-Л ТК6А", д.н. НОМЕР_1 належить відповідачу.

Одночасно з цим, колегія суддів зазначає, що володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - ЗСУ).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

В силу вимог ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

За правилами ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц, загальні норми статей 1187-1188 Цивільного кодексу України поширюються на будь-яку юридичну особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, у тому числі і на військові частини, які є юридичними особами, незалежно від реєстрації останніх, як суб`єктів господарської діяльності в спеціальному порядку, затвердженому постановою Кабінетом Міністрів України від 03.05.2020 № 749.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є юридичною особою, що здійснює експлуатацію належного їй на речовому праві оперативного управління джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 .

Водночас, водій автомобіля "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 , який станом на момент скоєння ним дорожньо-траспортної пригоди проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 (відповідача), а саме керував вищевказаним транспортним засобом у процесі виконання своїх службових обов`язків, доручених йому відповідачем, що на переконання колегії суддів є підставою для покладення на відповідача відповідальності, як на власника транспортного засобу у вигляді відшкодування шкоди за вказаного вище водія.

Таким чином, відповідач є особою, яка відповідальна за шкоду, заподіяну власнику автомобіля "Mercedes-Benz", державний номер НОМЕР_2 , у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 07.09.2020, а до позивача, як особи, що здійснила регламентну виплату, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач не надав суду доказів відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача, а також не спростував обґрунтованість заявленої до стягнення суми, тому позовні вимоги про стягнення коштів в розмірі понесених позивачем витрат в сумі 156 575,10 грн є обґрунтованими та правомірно задоволеними судом першої інстанції.

Доводи відповідача з приводу того, що вимога позивача має бути направлена безпосередньо до громадянина ОСОБА_1 , оскільки той не перебував у трудових відносинах з відповідачем, а проходив у останнього строкову військову службу, колегією суддів відхиляються виходячи з того, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди (07.09.2020) ОСОБА_1 керував транспортним засобом "Урал КТ-Л ТК6А", державний номер НОМЕР_1 за дорученням відповідача на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_3 за № 369 від 26.08.2020.

Подібний за змістом висновок викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14 та від 21.09.2016 р. у справі № 6-933цс16.

Твердження відповідача стосовно відсутності його уповноваженого представника під час проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу, судова колегія до уваги не приймає, оскільки такі твердження не впливають на вирішення спору по суті, адже відповідно до п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, виклик заінтересованих осіб для проведення огляду пошкодженого транспортного засобу не є обов`язковим.

Отже, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2021 у справі № 910/13761/21 - без змін.

Матеріали справи № 910/13761/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Т.І. Разіна