УХВАЛА

29 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 902/581/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г.,

секретар судового засідання - Дерлі І. І.

за участю представників сторін:

позивача - Желіховський В. М.,

відповідача - Шиманський В. М.,

третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Калинівської міської ради

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 (судді: Грязнов В. В. - головуючий, Василишин А. Р., Розізнана І. В.)

та рішення Господарського суду Вінницької області від 01.09.2021 (суддя Міліціанов Р. В.)

за позовом Фермерського господарства "Пролісок Калинівщини"

до Калинівської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1

про визнання недійсним та скасування рішення, визнання права постійного користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2021 Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини" (далі - ФГ "Пролісок Калинівщини", Позивач) звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Калинівської міської ради (далі - Рада, Відповідач) про:

- визнання незаконним та скасування рішення 5 сесії Калинівської міської ради 8 скликання "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою № 876 від 24.03.2021;

- визнання за ФГ "Пролісок Калинівщини" право постійного користування земельною ділянкою площею 50,6 га, кадастровий номер :04:002:0142 з цільовим призначенням 01.02 - для ведення фермерського господарства в межах згідно із планом, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада та була надана ОСОБА_2 в постійне користування на підставі Державного акта про право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 та зареєстрованого за № 17.

Зазначений позов обґрунтовано тим, що Калинівська міська рада, приймаючи вказане рішення, порушила право ФГ "Пролісок Калинівщини" на користування спірною земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 01.09.2021 у справі №902/581/21, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021, позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення 5 сесії Калинівської міської ради 8 скликання "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" № 876 від 24.03.2021. Визнано за ФГ "Пролісок Калинівщини" право постійного користування вищевказаною земельною ділянкою.

Зазначені судові рішення мотивовано тим, що Селянським (фермерським) господарством "Пролісок", правонаступником якого є ФГ "Пролісок Калинівщини", у визначений законом спосіб було набуто право постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі Державного акта про право постійного користування землею, виданого ОСОБА_2 . При цьому таке право не припинилося у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , оскільки у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення.

Водночас, за висновком судів, з огляду на встановлені обставини щодо відсутності правових підстав та доказів припинення права постійного користування ФГ "Пролісок Калинівщини" спірною земельною ділянкою, оскаржуване рішення Ради обмежує право постійного користування землею Позивача, як складовою права на мирне володіння майном.

Крім того, суди дійшли висновку, що право ФГ "Пролісок Калинівщини" на постійне користування спірною земельною ділянкою не визнається з боку Калинівської міської ради, а відтак визнання за Позивачем зазначеного права у судовому рішення, ухваленому за участі розпорядника землі (органу місцевого самоврядування) забезпечить ефективний захист прав ФГ "Пролісок Калинівщини", сприятиме одноразовому вирішенню спору, вичерпає необхідність повторного звернення до суду за захистом прав Позивача.

Під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 26.12.1997 Калинівською районною радою прийнято рішення "Про затвердження проектів відведення земельних ділянок для організації селянських (фермерських) господарств та видачу державних актів на право постійного користування землею", яким затверджено проекти відведення земельних ділянок в постійне користування для ведення селянських (фермерських) господарств громадян, зокрема ОСОБА_2 ; видано державний акт на право постійного користування землею ОСОБА_2 по Заливанщинській сільській раді.

На підставі рішення від 26.12.1997 ОСОБА_2 видано державний акт на право постійного користування землею, згідно з яким йому було передано у постійне користування земельну ділянку площею 50,6, що розташована на території Заливанщинської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства.

04.03.1998 ОСОБА_2 засновано Селянське (фермерське) господарство "Пролісок".

У цей же день Калинівською районною державною адміністрацією зареєстровано Статут вказаної юридичної особи.

У подальшому, Селянське (фермерське) господарство "Пролісок" на підставі його рішення № 1 від 10.12.2007 перейменовано на Фермерське господарство "Пролісок Калинівщини".

Як встановлено господарськими судами, ФГ "Пролісок Калинівщини" відповідно до Статуту в редакції станом на 29.12.2015 є правонаступником Селянського (фермерського) господарство "Пролісок" та засноване у зв`язку з видачею Державного акта на право постійного користування землею № 17.

19.11.2013 зазначена у Державному акті земельна ділянка зареєстрована Відділом Держземагенства у Калинівському р-ні Вінницької обл. за кадастровим №:04:002:0142.

Указані обставини також підтверджуються змістом оспорюваного рішення Калинівської міської ради № 876 від 24.03.2021, у якому міститься посилання на кадастровий № :04:002:0142 земельної ділянки та визначено її приналежність ОСОБА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 29.11.2018 серія НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Засновником ФГ "Пролісок Калинівщини" з 16.07.2019 є ОСОБА_1 , яка успадкувала 100% частки у статутному капіталі господарства після смерті ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину.

24.03.2021 на 5-ій сесії Калинівської міської ради 8 скликання ухвалено рішення №876 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою", згідно з пунктом 1 якого Рада вирішила припинити право постійного користування земельною ділянкою площею 50,6 га (кадастровий №:04:002:0142) з цільовим призначенням 01.02. - для ведення фермерського господарства, яка розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Заливанщинська сільська рада, що перебуває у комунальній власності Калинівської міської об`єднаної територіальної громади, та надана в постійне користування громадянину ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право постійного користування землею, виданого 26.12.1997 та зареєстрованого за №17, у зв`язку із смертю користувача.

Крім того, Калинівською міською радою 24.03.2021 також ухвалено рішення № 877 "Про надання дозволів на виготовлення проєктів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок по Заливанщинському старостинському округу", яким Відповідач вирішив надати дозволи на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Заливанщинського старостинського округу за межами населеного пункту за рахунок земель комунальної власності фізичним особам, зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .

Вважаючи, що діями Калинівської міської ради порушено право Позивача на користування спірною земельною ділянкою, останній звернувся до суду із позовом про визнання недійсним і скасування рішення Відповідача № 876 від 24.03.2021 та визнання права на спірну земельну ділянку за позивачем.

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Вінницької області від 01.09.2021 у справі №902/581/21, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021, позов задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення 5 сесії Калинівської міської ради 8 скликання "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою" № 876 від 24.03.2021. Визнано за ФГ "Пролісок Калинівщини" право постійного користування вищевказаною земельною ділянкою.

Не погоджуючись із вказаними рішенням і постановою, Рада звернулась з касаційною скаргою в які просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи наявність підстав для подання вказаної скарги, заявник посилається на неврахування місцевим і апеляційним судами висновків суду касаційної інстанції щодо застосування положень Земельного кодексу України, Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", Закону України "про фермерське господарство", викладених в постановах від 07.03.2018 у справі №911/436/17, від 04.11.2014 у справі № 3-157гс14, від 24.05.2016 у справі № 21-551а16, від 29.03.2018 у справі № 926/590/17, від 18.03.2019 у справі №922/3312/17.

Крім того, у якості підстави для подання зазначеної скарги заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо визначення можливості та порядку переходу до фермерського господарства права постійного користування на земельну ділянку, яке було отримано фізичною особою - його засновником на підставі відповідного державного акта.

У відзиві на касаційну скаргу Позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 07.02.2022 (у складі колегії суддів Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., ОСОБА_22) поновлено Калинівській міській раді строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження за її касаційною скаргою на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 і рішення Господарського суду Вінницької області від 01.09.2021 у справі № 902/581/21. Призначено розгляд вказаної справи у судовому засіданні на 23.03.2022.

Водночас 23.03.2022 судовий розгляд справи № 902/581/21 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду не відбувся, з огляду на обставини, пов`язані з військовою агресією Російської Федерації, у тому числі введенням воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Розпорядженням Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду №29.3-02/929 від 19.05.2022 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 902/581/21 у зв`язку з увільненням судді ОСОБА_22 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2022 для розгляду касаційної скарги Калинівської міської ради у справі № 902/581/21 визначено колегію суддів у складі: Зуєв В. А. - головуючий, Берднік І. С., Суховий В. Г.

Ухвалою Верховного Суду від 24.05.2022 (у складі колегії суддів Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г.) прийнято до провадження справу №902/581/21 за касаційною скаргою Калинівської міської ради на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 і рішення Господарського суду Вінницької області від 01.09.2021 та призначено вказану касаційну скаргу до розгляду у судовому засіданні на 29.06.2022.

Ураховуючи наведене, а також обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 і від 17.05.2022 № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", справа розглядається у розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи та зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Калинівської міської ради на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 та рішення Господарського суду Вінницької області від 01.09.2021 у справі № 902/581/21 підлягає закриттю з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції є запорукою дотримання принципу правової визначеності.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Разом з тим, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, у справі № 911/436/17 розглядався позов прокурора в інтересах держави про: визнання недійсним рішення сільської ради щодо затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки в оренду фермерському господарству для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та щодо передачі в оренду фермерському господарству вказаної земельної ділянки; визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між сільською радою та фермерським господарством.

При цьому зазначений позову було обґрунтовано тим, що сільська рада порушила процедуру прийняття рішення про надання земельної ділянки в оренду, а саме щодо надання юридичним особам в оренду земель комунальної власності після проведення земельних торгів за їх результатами, оскільки передача такої земельної ділянки у користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без проведення аукціону можлива лише у випадку надання її безпосередньо громадянам. У свою чергу, фермерське господарство набуло статусу юридичної особи до звернення до ради щодо надання в оренду земельної ділянки. Також прокурор вказував на порушення вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України під час укладання спірного договору оренди, оскільки рішення сільської ради, на підставі якого укладено наведений договір, прийнято з порушенням вимог статей 124, 134 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України "Про фермерське господарство".

У справі № 3-157гс14 розглядався позов прокурора в інтересах держави про: визнання незаконними і скасування розпоряджень голови районної державної адміністрації щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства і щодо затвердження проекту землеустрою та передачу в оренду вказаних ділянок; визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених між районною державною адміністрацією та фермерським господарством; скасування державної реєстрації зазначених договорів і зобов`язання фермерського господарства повернути ці земельні ділянки державі в особі Головного управління Держземагентства у Харківській області.

Указаний позов було обґрунтовано тим, що згідно з розпорядженнями голови районної державної адміністрації фермерське господарство, маючи статус юридичної особи, отримало дозвіл на розробку землевпорядної документації та взяло в оренду земельні ділянки державної форми власності без проведення земельних торгів (аукціону) всупереч вимог статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" та статей 123, 124 134 Земельного кодексу України, норми яких виключають можливість надання юридичній особі - фермерському господарству земельної ділянки без проведення земельних торгів.

У справі № 21-551а16 розглядався позов прокурора в інтересах держави про визнання нечинним та скасування розпорядження голови районної державної адміністрації щодо надання фермерському господарству дозволу на розробку проекту із землеустрою з відведення земельної ділянки у користування на умовах оренди, який було обґрунтовано тим, що районна державна адміністрація в порушення норм статей 124, 134 Земельного кодексу України видала спірне розпорядження без проведення аукціону.

У справі № 926/590/17 розглядалися позовні вимоги про визнання за фермерським господарством, як за юридичною особою, права постійного користування земельною ділянкою, яка була надана у постійне користування засновнику позивача у вказаній справі - фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно з державним актом на право постійного користування.

Наведені позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позивач у зазначеній справі є фактичним користувачем земельної ділянки, у зв`язку з чим звернувся до відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців при міській раді з клопотанням про внесення в електронний Реєстр речових прав на нерухоме майно права позивача, як постійного користувача земельною ділянкою. Однак, зазначений структурний підрозділ органу місцевого самоврядування відмовив позивачу у внесенні відомостей до вказаного реєстру щодо права постійного користування земельною ділянкою, з тих підстав, що вона видана фізичній особі, а не позивачу. Відтак позивач у наведеній справі вважав, що його право є порушеним, а тому підлягає захисту в судовому порядку.

У той же час, скасувати судові рішення господарських судів попередніх інстанцій та приймаючи нове про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд виходив з того, що із встановлених судами обставин справи не вбачається оспорення відповідачем у наведеній справі права позивача на користування земельною ділянкою, його дії зводяться лише до відмови у внесенні відомостей до вищевказаного реєстру щодо права постійного користування позивачем такою ділянкою.

Таким чином, правовідносини у наведених справах та у справі, що переглядається, не є подібними, оскільки вони відрізняються предметом, підставами позову, а відтак і правовим регулюванням спірних правовідносин чи істотними обставинами, які були встановлені судами і покладені в основу судових рішень.

У справі № 922/3312/17 розглядались позовні вимоги про: визнання за селянським (фермерським) господарством права постійного користування земельною ділянкою; визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про припинення права користування земельною ділянкою.

Наведені позовні вимоги було обґрунтовано тим, що оспорюваним наказом припинено право постійного користування земельною ділянкою у зв`язку із добровільною відмовою від такого права на підставі письмової заяви фізичної особи - засновника селянського (фермерського) господарства, а державним реєстратором здійснено реєстрацію припинення права користування землею. Проте позивач у вказаній справі наголошував, що цей наказ прийнято за відсутності правових підстав та з порушенням прав селянського (фермерського) господарства, оскільки за змістом пункту "а" частини першої статті 141 та статті 142 Земельного кодексу України підставою припинення права користування земельною ділянкою є заява саме землекористувача, яким є юридична особа - селянське (фермерське) господарства, а не фізична особа. При цьому позивач у зазначеній справі зауважував, що за змістом чинного на час створення селянського (фермерського) господарства законодавства, хоча державний акт на право постійного користування землею і видано фізичній особі - засновнику фермерського господарства, земельна ділянка була безпосередньо пов`язана із конкретним фермерським господарством, для створення якого цю земельну ділянку було надано, юридична особа - фермерське господарство використовувало її з відповідною метою, сільська рада, відділ земельних ресурсів та податковий орган обліковували саме цю земельну ділянку за юридичною особою.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанов від 23.06.2020 у справі №922/989/18 не погодилася з правовими висновками Касаційного господарського суду, висловленими за результатами розгляду справи №922/3312/17 (на яку посилається скаржник), відступила від них та зазначила, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до такого господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.

Як уже зазначалося, підставою для подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Що стосується посилання заявника у якості підстави для подання касаційної скарги на відсутність висновку Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо визначення можливості та порядку переходу до фермерського господарства права постійного користування на земельну ділянку, яке було отримано фізичною особою - його засновником на підставі відповідного державного акта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми убачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу, що практика застосування норм права у вирішенні питання щодо переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13.03.2018 у справі №348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі №606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі №677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі №272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі № 704/29/17-ц, 16.01.2019 у справі №695/1275/17 та у справі №483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18 від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).

Так, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 23.06.2020 у справі № 922/989/18, за змістом статей 1, 5, 7, 8 Закону "Про фермерське господарство" після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.

При цьому право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

У свою чергу, статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25.10.2001) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

З викладеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою як смерть громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства відсутня.

Судова практика виходить з того, що правове становище селянського (фермерського) господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Отже, у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.

З наведеного убачається, що Верховний Суд неодноразово здійснював перегляд справ, правовідносини у яких за своїм змістом та правовим регулюванням є подібними до правовідносин у цій справі, і судом касаційної інстанції вже досліджувалося питання щодо застосування правових норм Земельного кодексу України у аналогічних правовідносинах, а саме щодо порядку та особливостей переходу до фермерського господарства права постійного користування на земельну ділянку, яке було отримано фізичною особою - його засновником на підставі відповідного державного акта.

Таким чином, доводи скаржника про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо можливості переходу до фермерського господарства права постійного користування на земельну ділянку, надану його засновнику, за відсутності згадки про це в установчих документах юридичної особи, є необґрунтованими з огляду на наведену сталу практику суду касаційної інстанції та фактично зводяться до необхідності переоцінки встановлених місцевим і апеляційним господарськими судами обставин справи.

При цьому, вирішуючи спір у цій справі, господарські суди попередніх інстанцій застосували положення Земельного кодексу України відповідно до вищевказаних правових позицій Верховного Суду.

Так, місцевим та апеляційним господарськими судами у цій справі встановлено, що Селянським (фермерським) господарством "Пролісок", правонаступником якого є ФГ "Пролісок Калинівщини", у визначений законом спосіб було набуто право постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі Державного акта про право постійного користування землею, виданого ОСОБА_2 .

При цьому, за висновком судів, таке право не припинилося у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , оскільки у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення.

З огляду на встановлені обставини щодо відсутності правових підстав та доказів припинення права постійного користування ФГ "Пролісок Калинівщини" спірною земельною ділянкою суди дійшли висновку, що оскаржуване рішення Ради обмежує право постійного користування землею Позивача, як складовою права на мирне володіння майном.

Таким чином, суди дійшли висновку, що право ФГ "Пролісок Калинівщини" на постійне користування спірною земельною ділянкою не визнається з боку Калинівської міської ради, а відтак визнання за Позивачем вказаного права у судовому рішення, ухваленому за участі розпорядника землі (органу місцевого самоврядування) забезпечить ефективний захист прав ФГ "Пролісок Калинівщини", сприятиме одноразовому вирішенню спору, вичерпає необхідність повторного звернення до суду за захистом прав Позивача.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

При цьому, як зазначалося вище, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, доводи скаржника про наявність передбачених як пунктом 1, так і пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підстав для подання касаційної скарги є необґрунтованими та такими, що фактично спрямовані на спонукання Суду до необхідності переоцінки поданих сторонами доказів і встановлення нових обставин справи, що, відповідно до норм статті 300 Господарського процесуального кодексу України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Зважаючи на те, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження після відкриття касаційного провадження не отримали підтвердження, колегія суддів відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Калинівської міської ради на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 та рішення Господарського суду Вінницької області від 01.09.2021 у справі №902/581/21.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Калинівської міської ради, відкрите з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Зуєв

Судді І. С. Берднік

В. Г. Суховий