ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
15.07.2022 Справа №905/466/22
Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В.
про стягнення 167929,67 грн.,-
І. Короткий зміст позовної заяви, заперечень та інших заяв, клопотань учасників справи:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» звернулось до Господарського суду Донецької області через підсистему «Електронний суд» з позовною заявою б/н від 16.05.2022 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корум Дружківський машинобудівний завод» про стягнення 167929,67 грн., у тому числі:
Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ст.ст.334, 553, 554, 625, 632, 655, 691, 692, 712 Цивільного кодексу України.
До відзиву додано документи згідно переліку.
Документи скріплено кваліфікованим цифровим підписом.
До відповіді на відзив додано документи згідно переліку.
ІІ. Процесуальні дії суду:
З дотриманням приписів ст.32 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/466/22 визначено суддю Кротінову О.В.
Ухвалою суду від 01.06.2022 прийнято позовну заяву б/н від 16.05.2022 до розгляду та відкрити провадження у справі №905/466/22; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; позивачу визначено надати: відповідно до ст.ст.166, 251 Господарського процесуального кодексу України відповідь на відзив у строк до 30.06.2022, одночасно надати докази його направлення учасникам справи; відповідачу визначено надати: відповідно до ст.ст.165, 251 Господарського процесуального кодексу України відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову у строк до 16.06.2022, але не пізніше 15 днів з повідомлення про відкриття провадження у справі; одночасно надіслати учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів, докази такого направлення надати суду до початку судового засідання.
Щодо клопотання відповідача про зупинення розгляду справи №905/466/22 до моменту закінчення дії воєнного стану, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках:
1) смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво;
2) необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи;
3) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;
3-1) звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації;
4) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді;
5) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Згідно ч.1 ст.228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках:
1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі;
2) призначення судом експертизи;
3) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 84 цього Кодексу;
4) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги або вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави;
6) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом;
7) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
З огляду на викладене, серед наведених у процесуальному законодавстві випадків зупинення провадження у справі, відсутня така підстава, як введення воєнного стану.
Поряд з цим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору.
Враховуючи суть спору, викладення позиції відповідача відносно заявлених позовних вимог, а також наявність відповіді позивача на таке, суд вбачає існуючою можливість розглянути спір.
Отже, підстави для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №905/466/22 відсутні, а відтак суд відмовляє в означеному.
ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом:
Згідно приписів ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 у справі №905/389/21 рішення Господарського суду Донецької області від 13.08.2021 у справі №905/389/21 залишено без змін.
Так, рішенням Господарського суду Донецької області від 13.08.2021 по справі №905/389/21 встановлено укладання договору поставки №КДРМЗ/164-19 від 26.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОРУМ ДРУЖКІВСЬКИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД», від імені та за рахунок якого діє ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОРУМ ГРУП» на підставі договору доручення №CG/005-19 від 02.01.2019 та довіреності №2 від 02.01.2019, (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» (Постачальник).
Відповідно до п.п.1.1,1.2 договору в порядку і на умовах, передбачених цим договором, Постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення реагент PuroTech RO 67 (далі - «Продукція»), в асортименті, кількості, в терміни, за ціною і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в цьому договорі і Специфікаціях, що є невід`ємними частинами до цього договору, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити Продукцію, що поставляється у його власність, відповідно до умов цього договору.
Згідно пункту 5.4 договору розрахунки за продукцію, поставлену за цим договором здійснюються Покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 150 (сто п`ятдесят) календарних днів від дати поставки продукції на підставі отриманого Покупцем рахунку і за умови належним чином оформленої податкової накладної, а також надання Постачальником документів, передбачених розділом 4 цього договору. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця.
У разі несвоєчасної оплати продукції, Покупець, на письмову вимогу Постачальника, сплачує Постачальникові неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, але не більше 5% від простроченої суми (пункт 6.8 договору).
Відповідно до п.6.11 договору строк нарахування Покупцем штрафних санкцій Постачальникові за договором не обмежується 6 (шістьма) місяцями з моменту виконання зобов`язань за договором, у зв`язку з чим, штрафна санкція підлягає нарахуванню за увесь період порушення зобов`язання.
Суд встановив, що виходячи з умов 5.4 договору, приписів ст.253 Цивільного кодексу України, кінцевий строк оплати продукції складає:
При цьому, зазначено, що при викладенні резолютивної частини позовної заяви позивач припустився помилки при зазначенні розміру пені, яку заявив до стягнення.
Також, предметом розгляду у межах справи №905/389/21 було нарахування позивачем на підставі приписів ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних:
У межах даної справи позивачем заявлено позовні вимоги на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, п.6.8 договору, а саме:
Несвоєчасне виконання грошових зобов`язань стало підставою для звернення до господарського суду з позовом.
IV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані ним положення законодавства:
Прострочення відповідачем грошового зобов`язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України тягне за собою обов`язок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з простроченої суми за весь час несвоєчасного виконання обов`язку щодо сплати відповідних сум, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України сум.
Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення, наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
Виходячи зі змісту ст.625 Цивільного кодексу України та приведених висновків, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.
Згідно п.5.4 договору, датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку Покупця.
За визначеннями термінів, що містить Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004р., платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.
Відповідно до п.1.15 цієї Інструкції, доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, встановлений законодавством України.
Пунктом 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п.2.19 зазначеної вище Інструкції встановлено, що розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.
Банк і клієнт мають право, ураховуючи встановлені законодавством строки проведення переказу, передбачити в договорі банківського рахунку інші, ніж встановлені в абзаці першому цього пункту, строки виконання розрахункових документів клієнта. Порядок виконання таких документів визначається договором між банком і клієнтом та внутрішніми правилами банку.
Платіжне доручення містить відмітку банку про виконання розрахункового документа, тобто списання коштів з рахунку покупця, 13.01.2022.
З огляду на викладене, днем оплати боргу є день списання коштів з рахунку відповідача, а не зарахування на рахунок позивача, як то ним стверджується.
Отже, доводи позивача у цій частині відхилено судом.
Дослідив розрахунок 3% річних з урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги період, за який здійснювалось нарахування даних вимог у справі №905/389/21, а також встановлений вказаним рішенням гранічний строк оплати продукції, правомірним є нарахування:
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за період прострочення за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, застосований позивачем період прострочення для розрахунку інфляційних витрат є належним та може бути прийнятий для нарахування цих вимог.
Згідно положень п.6.8 договору у разі несвоєчасної оплати продукції, Покупець, на письмову вимогу Постачальника, сплачує Постачальникові неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, але не більше 5% від простроченої суми.
За змістом ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
02.04.2020р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)», ухвалений Верховною Радою України 30.03.2020р.
Зазначеним Законом розділ IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України доповнено п.7 такого змісту: « 7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Таким чином, на період дії карантину шестимісячний строк нарахування штрафних санкцій, який встановлено ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, продовжено на період дії карантину.
З огляду на таке, положення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України не застосовується, як встановлення обмеження при визначенні періоду нарахування штрафних санкцій на період дії карантину, який у свою чергу не скасовано на теперішній час.
Отже, в частині донарахування пені за прострочення виконання грошового зобов`язання:
З урахуванням викладеного, правомірним періодом нарахування пені за прострочення виконання грошових зобов`язань:
З рішення Господарського суду Донецької області від 13.08.2021 по справі №905/389/21 вбачається стягнення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань:
Дослідив дане питання, суд здійснив перерахунок за період з 20.10.2020 по 03.03.2021 на суму боргу 192192,00 грн. та встановив, що за цей проміжок часу розмір пені становить 8517,56 грн.
Рішенням господарського суду Донецької області від 13.08.2021 по справі №905/389/21 стягнуто, зокрема, суму пені за видатковою накладною №РН-01327 від 20.05.2020 за період з 20.10.2020 по 03.03.2021 в розмірі 4976,00 грн.

З урахуванням обмежень, встановлених п.6.8 договору, загальна сума пені, що може бути покладена на відповідача за видатковою накладною №РН-01327 від 20.05.2020 становить 9609,60 грн.

Беручи до уваги таке та стягнення у межах даної справи у якості донарахування за видатковою накладною №РН-01327 від 20.05.2020 суми пені у розмірі 4633,60грн., дотримуючись обмежень встановлених умовами укладеного між сторонами договору, суд не вбачає підстав для стягнення суми пені у розмірі 795,66 грн..

Відповідачем у відзиві №01/41Д від 07.06.2022 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, передбачені ст.258 ЦКУ.

Позивач у відповіді на відзив б/н від 13.06.2022 просив поновити строки позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій.

Дослідив вказане питання, суд виходить із такого.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 Цивільного кодексу України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (п.1 ст.254 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п.1 ст.261 Цивільного кодексу України). При цьому, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст.262 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Беручи до уваги, звернення позивача в межах справи №905/389/21 з частиною вимог, право на які він мав, строк позовної давності переривався.

Одночасно слід зазначити, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, ст.258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України).

Також, строки, визначені ст.258, продовжуються на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15.03.2022 р. N 2120-IX.

Відтак, підстав вважати, що строк позовної давності сплинув, немає.

За цих обставин, не встановлено підстав для поновлення строків позовної давності щодо стягнення пені.

Отже, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, передбачені ст.258 Цивільного кодексу України, та клопотання позивача про поновлення строків позовної давності щодо вимог про стягнення штрафних санкцій.

Одночасно відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, пред`явлених позивачем, у тому числі 3% річних та інфляційні витрати.

Дослідив заявлені вимоги відповідача, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафні санкції господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (п.1 ст.216 Господарського кодексу України).

У розумінні ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.233 Господарського кодексу України, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 1 ст.550 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов`язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв`язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Проте, частина 3 ст.551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Суду не представлено доказів у підтвердження обставин, викладених у відзиві №01/41Д від 07.06.2022, у якості підстав для зменшення розміру пені, не доведено відсутність вини, вчинення заходів направлених на недопущення спірних порушень.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Щодо клопотання відповідача в частині зменшення 3% річних та інфляційних витрат, суд зазначає наступне.

У ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

3% річних та інфляційні витрати є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, адже виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних та інфляційних витрат є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

3% річних та інфляційні витрати нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Отже, приписами чинного законодавства не передбачено звільнення боржника (відповідача) від відповідальності за невиконання основного грошового зобов`язання або його виконання із порушенням встановлених договором термінів та не позбавляє кредитора (позивача) права на отримання сум, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України.

З огляду на таке, вимоги відповідача у цій частині не підлягають задоволенню.

V. Висновки суду:

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корум Дружківський машинобудівний завод» підлягають частковому задоволенню, а саме пеня у розмірі 33289,55грн., 3% річних у сумі 28757,88грн. та інфляційні витрати у сумі 84893,71грн.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають розподілу з урахуванням норм ст.129 Господарського процесуального кодексу України та покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.4, 7, 12, 13, 42, 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент», м.Запоріжжя, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корум Дружківський машинобудівний завод», м.Дружківка Донецької області, про стягнення 167929,67 грн., задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корум Дружківський машинобудівний завод» (84205, Донецька область, м.Дружківка, вул.Соборна, буд.7; , р/р НОМЕР_1 в ПАТ «ПУМБ», МФО 334851) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» (69034, Запорізька область, м.Запоріжжя, вул.Цимлянська, буд.29-А; ; банківські реквізити не зазначено) 146941,14грн., у тому числі 3% річних у сумі 28757,88 грн., інфляційні витрати у сумі 84893,71грн., пеня у сумі 33289,55грн., а також відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2204,12 грн.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5.Згідно з ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

6. Повний текст рішення складено 15.07.2022.

Суддя О.В. Кротінова