ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2022 року м.Дніпро Справа № 904/9122/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Березкіної О.В., Кощеєва І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 (повне рішення складено 25.01.2022, суддя Бєлік В.Г.) у справі № 904/9122/21

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ

до Військової частини НОМЕР_3, м. Кривий Ріг

про відшкодування шкоди у розмірі 14 670,09 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Військової частини НОМЕР_3 на свою користь шкоди в розмірі 14 670,09 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту «Наша автоцивілка» №5-01 від 12.12.2018 відшкодувало вартість відновлювального ремонту в сумі 14 670,09 грн, яка за заявою страхувальника ОСОБА_1 на виплату страхового відшкодування від 06.03.2019 перерахована на розрахунковий рахунок ТОВ «Фірма «Зігфрід - Плюс»; зазначені витрати були понесені у зв`язку з пошкодження автомобіля Fiat Qubo, д/н НОМЕР_1 під час ДТП, яке сталося 22.02.2019 в м. Дніпрі з вини водія ОСОБА_2 , який проходив військову службу за контрактом та керував автомобілем МАЗ-6317, д/н НОМЕР_2 , що перебуває на праві оперативного управління у Військової частини НОМЕР_3; відповідно до інформації ЄЦБД МТСБУ на момент ДТП відносно автомобіля МАЗ-6317, д/н НОМЕР_2 жодних договорів страхування цивільно - правової відповідальності укладено не було, тому вимоги про стягнення шкоди в сумі 14 670,09 грн заявлені до Військової частини НОМЕР_3 на підставі ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 у справі №904/9122/21 позов задоволено; стягнуто з Військової частини НОМЕР_3 на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 14 670,09 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано обґрунтованістю та правомірністю заявлених позовних вимог.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Військова частина НОМЕР_3 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 у справі №904/9122/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

- рішенням Господарського суду м. Києва від 08.11.2021 у справі №910/4279/21 в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" до Міністерства оборони України про стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 14 670,09 грн відмовлено;

- будь- якої вини чи протиправних дій з боку відповідача стосовно позивача допущено не було;

- військовослужбовець несе персональну відповідальність за свої вчинки, про що свідчить статут Внутрішньої служби Збройних Сил України (ст. 26) та постанова Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2019 у справі №205/3779/19, якою визнано винним саме ОСОБА_2 , а не Військову частину НОМЕР_3.

Відповідно до протоколу автоматизованого перерозподілу справи №904/9122/21 від 09.03.2022 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі головуючого судді Орєшкіної Е.В., суддів Кощеєва І.М., Березкіної О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.03.2022 зазначеною колегією суддів витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/9122/21; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/9122/21.

23.03.2022 матеріали справи № 904/9122/21 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.03.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 у справі № 904/9122/21; розгляд апеляційної скарги визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження; зобов`язано відповідача надати докази надсилання іншим учасникам справи копії цієї апеляційної скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні; докази сплати судового збору в установленому порядку та розмірі.

26.05.2022 від Військової частини НОМЕР_3 до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відстрочення сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі №904/9122/21. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідач зробив усе можливе для замовлення кошторисного призначення по сплаті судового збору, однак від вищого командування кошти не надійшли.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2022 клопотання Військової частини НОМЕР_3 про відстрочення сплати судового збору за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 у справі № 904/9122/21 задоволено; відстрочено Військовій частині НОМЕР_3 сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 у справі № 904/9122/21 в сумі 3 405,00 грн до прийняття Центральним апеляційним господарським судом постанови за результатами її розгляду.

Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 31.03.2022 у справі №904/9122/21 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" отримало поштою 18.04.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №209, процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2018 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО" (страховик) і ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного страхування "Наша Автоцивілка" № 5-01, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу "Fiat Qubo", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

22.02.2019 в м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Fiat Qubo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля МАЗ, державний реєстраційний номер військовий (невстановлений), під керуванням ОСОБА_2 , який на час скоєння ДТП проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_3.

В результаті ДТП зазначені транспорті засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно постанови Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10.07.2019 у справі № 205/3779/19 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 та ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

06.03.2019 страхувальник ОСОБА_1 звернувся до страховика (позивача) з заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно страхового акту № 04757-02 від 07.05.2019 визначена сума страхового відшкодування в розмірі 14 670, 09 грн.

07.05.2019 позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 14 670, 09 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 11173; згідно заяви страхувальника на виплату страхового відшкодування від 06.03.2019 виплата здійснена на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Зігфрід - Плюс».

Як вбачається з акту здачі - прийняття послуг №ЗП-000125 від 25.09.2019 саме Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Зігфрід -Плюс» здійснювався ремонт на визначену суму.

Відповідно до листа Міністерства оборони України № 116/9/КЦ/4/654 від 05.02.2020 старшого солдата ОСОБА_2 прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду водія 2 - го автомобільного відділення 1-го автомобільного взводу 1-ї автомобільної роти військової частини НОМЕР_3 відповідно до наказу командувачу Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.05.2016 № 102-РС.

Зі змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (по технічній частині) від 28.01.2019 № 31 "Про допуск до самостійного керування" старшого солдата ОСОБА_2 допущено до керування вантажним автомобілем МАЗ -6317 військовий номер НОМЕР_2 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по технічній частині) від 21.02.2019 № 62 "Про здійснення маршу" та дорожнього листа № 152 з метою надання допомоги в перевезенні матеріально - технічних засобів 22.02.2019 здійснено марш з військовою частиною НОМЕР_4 за маршрутом м. Кривий Ріг -м. Cіверськ - м.Кривий Ріг на 3-х автомобілях із закріпленою зброєю та засобами індивідуального захисту, в тому числі автомобілем МАЗ-6317, військовий номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Як зазначає позивач, на момент ДТП ОСОБА_2 перебував при виконанні своїх службових обов`язків, тому відповідно до ст. 1166, 1187 Цивільного кодексу України обов`язок по відшкодуванню в повному обсязі шкоди, завданої внаслідок ДТП, покладається на Військову частину НОМЕР_3.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з претензією № 1372 від 13.02.2020, в якій просив у добровільному порядку відшкодувати понесені збитки в сумі 14 670,09 грн, яка задоволена не була, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Пунктом 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як встановлено судом, у відповідності до умов договору добровільного страхування наземного транспорту № 5-01 від 12.12.2018 у зв`язку із настанням страхового випадку (ДТП) позивачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 14 670,09 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 11173 від 07.05.2019.

За змістом ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України.

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на момент виникнення правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

У структурі Збройних сил України є, зокрема, військові частини.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

У ст. 10 Закону України "Про Збройні Сили України" встановлено, що Міністерство оборони України здійснює, зокрема, військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах в т.ч. комплектування шляхом призову громадян на військову службу та прийняття на військову службу за контрактом.

Згідно зі ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

За приписами ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності) належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

Статтею 137 Господарського кодексу України визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

З наведеного вбачається, що до структури Збройних сил України входять військові частини, комплектування особовим складом яких забезпечується Міністерством Оборони України як уповноваженим органом управління, в тому числі шляхом прийняття громадян України на військову службу за контрактом; з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна; військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України покладаються функції контролю за використанням майна, переданого в оперативне управління.

Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту № 5-01 від 12.12.2018, позивач в силу приписів ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» набув права вимоги до Військової частини НОМЕР_3.

Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з урахуванням положень п.21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Як вбачається з матеріалів справи №904/9122/21, цивільно-правова відповідальність відповідача станом на момент вчинення ДТП застрахована не була.

З огляду на викладене, враховуючи доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, який на час скоєння ДТП керував транспортним засобом "МАЗ-6317" (військовий номер НОМЕР_2 ), що був закріплений за Військовою частиною НОМЕР_3, та цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, ОСОБА_2 перебуває на службі у відповідача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_3 суми сплаченого позивачем страхового відшкодування в розмірі 14 670,09 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків Господарського суду Дніпропетровської області.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на апелянта.

Враховуючи, що ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 31.05.2022 у справі №904/9122/21 апелянту відстрочено сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 3 405,00 грн до прийняття апеляційним судом постанови за результатами її розгляду; апелянтом судовий збір сплачений не був, наявні підстави для його стягнення цією постановою з урахуванням положень ч.4 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282, 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 у справі № 904/9122/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 у справі № 904/9122/21 залишити без змін.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_3 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_5) в дохід держави судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 3 405,00 грн (стягувач - Державна судова адміністрація України, отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106), про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Березкіна