ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2022 р. Справа№ 911/618/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Куксова В.В.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 28.06.2022.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Заворичі"

на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 (рішення складено 25.09.2020) у справі №911/618/20 (суддя В.М. Бабкіна )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Регіон Борзна"

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Заворичі"

про зобов`язання повернути 135,348 тон зерна кукурудзи із зберігання

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Агро-Регіон Борзна» звернулося з позовом до СТОВ «Заворичі» про зобов`язання повернути 135,348 тон зерна кукурудзи із зберігання.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем за договором зберігання зобов`язань щодо повернення позивачу на вимогу останнього зерна кукурудзи.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.09.2020 позовні вимоги задоволено повністю, зобов`язано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Заворичі» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» 135,348 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зберігання.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» 7613,32 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем всупереч вимог статті 953 Цивільного кодексу України та умов договору складського зберігання № 9 від 15.10.2019 спірне майно безпідставно утримується та не повернуто позивачу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Заворичі» звернулося до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що дії відповідача щодо невідвантаження позивачу зерна здійснено у зв`язку з несплатою позивачем грошових зобов`язань, що виникли ще 01.11.2019, та несплатою позивачем послуг як зберігання зерна з 02.11.2019, навіть за період який не оспорюється позивачем з 02.11.2019 по 24.12.2019, так і за відвантаження зерна 16.01.2020, що також не оспорюється ані у позовній заяві, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відповідач, з посиланням на практику Верховного суду (зокрема, постанови від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15) зазначає, що ненадання рахунку на оплату не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 614 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє від обов`язку з оплати послуги.

Крім того, апелянт вважає, що умовами пунктів 3.4. та 8.1. договору не передбачені та не встановлені обов`язки відповідача щодо вчинення дій по відпуску зерна, а саме - підтвердження заявленої дати відпуску, надання рахунків на оплату послуг та на відвантаження, а також передачі актів виконаних робіт, як помилково зазначив суд першої інстанції.

Отже, за доводами скаржника, права та інтереси позивача не були порушені, а зупинення виконання зобов`язання відповідачем є законним та пов`язане з невиконанням позивачем зобов`язань за договором.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі № 911/618/20 задоволено.

Рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 скасовано.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» 11 419, 98 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що рахунок-фактура за своїми ознаками не є первинним документом, носить інформаційний характер; ненадання рахунку-фактури, по своїй суті, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням у розумінні приписів Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунка-фактури не звільняє поклажодавця від обов`язку оплатити надані послуги. Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що не виставлення відповідачем рахунку на оплату не звільнило позивача щодо оплати наданих зерновим складом послуг зі складування та зберігання зерна, а тому позивач зобов`язаний був здійснити оплату наданих відповідачем послуг зі складування та зберігання зерна у повному обсязі.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що вимоги, які виникли на підставі договору про відступлення права вимоги не є безспірними. Зарахування зустрічних позовних вимог за заявою позивача 13.12.2019 не відбулося. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у позивача перед відповідачем існує не погашена заборгованість у розмірі 349904,97 грн, строк оплати якої настав. Відтак, зупинення відповідачем виконання зобов`язання з відвантаження зерна кукурудзи пов`язане з простроченням позивача.

Постановою Верховного Суду від 08.07.2021 р. у справі №911/618/20 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» задоволено частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 у справі № 911/618/20 скасовано.

Справу № 911/618/20 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зауважив, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінки наявним в матеріалах справи доказам та аргументам сторін щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у цій справі з урахуванням наведених вище норм права та практики Верховного Суду щодо застосування цих норм (пункт 8.12 цієї постанови). А відтак, не надав оцінки та не встановив наявність/відсутність заборгованості ТОВ «Агро - Регіон Борзна» за договором складського зберігання від 15.10.2019 № 9 перед СТОВ «Заворичі» та, з огляду на встановлене, наявність/відсутність підстав для притримання переданого на зберігання зерна, та як наслідок наявність/відсутність підстав для відмови СТОВ «Заворичі» у поверненні ТОВ «Агро - Регіон Борзна» 135,348 тон зерна кукурудзи із зберігання (п. 8.16.).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді: Разіна Т.І., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2021 у справі №911/618/20 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі № 911/618/20 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Розгляд апеляційної скарги призначено на 07.09.2021

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та встановлено строки на їх подання.

20.08.2021 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, зазначаючи наступне:

- позивач не повинен доводити як правомірність підстав для зарахування зустрічних вимог, оскільки зазначені обставини встановлені в рішенні Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі №911/658/20, яке набрало законної сили;

- позивач заперечує щодо права відповідача на притримання зерна до здійснення остаточного розрахунку, оскільки позивачем надіслано заявки на відвантаження зерна, відповіді на які відповідачем не надано та не здійснено відвантаження зерна, як і не здійснено негайного повідомлення позивача про притримання зерна кукурудзи;

- позиція відповідача про те, що наявність чи відсутність рахунка - фактури не звільняє позивача від обов`язку оплатити надані послуги є необґрунтованою та не відповідає обставинам та матеріалам справи.

07.09.2021 до канцелярії суду від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» надійшли пояснення, у яких апелянт зазначає зокрема наступне:

- позивачем було порушено строки надання відзиву;

- на сьогоднішній день позивачем не оплачено відповідачу кошти за надані послуги, а тому перебування зерна кукурудзи у відповідача до моменту повного розрахунку за надані послуги є спів мірною та розумною гарантією виконання позивачем зобов`язань за договором;

- відступлена позивачу вимога не перевірялась у судовій справі №911/658/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 відкладено розгляд справи за апеляційною Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 на 27.10.2021.

У судовому засіданні 27.10.2021 оголошено перерву до 16.11.2021.

У період з 08.11.2021 по 19.11.2021 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував на лікарняному, тому судове засідання, яке призначене на 16.11.2021, не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2021 розгляд апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 призначено на 18.01.2022.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/209/22 від 18.01.2022, у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено до розгляду на 15.02.2022.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1061/22 від 15.02.2022, у зв`язку з перебуванням судді Разіної Т.І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено до розгляду на 15.03.2022.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

У період з 04.04.2022 по 08.04.2022 головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував у щорічній відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2022 розгляд апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 призначено на 01.06.2022.

У судовому засіданні 01.06.2022 оголошено перерву до 15.06.2022.

У судовому засіданні 15.06.2022 оголошено перерву до 22.06.2022.

22.06.2022 до канцелярії суду Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Заворичі» подано промову у судових дебатах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2022 оголошено перерву в розгляді справи за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 на 28.06.2022.

В судове засідання 28.06.2022 з`явилися представники позивача та відповідача, надали свої пояснення.

Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон Борзна» (поклажодавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Заворичі» (зерновий склад) було укладено договір складського зберігання № 9, згідно з п. 1.1 якого поклажодавець передає, а зерновий склад приймає на зберігання продукцію зернових та зернобобових (надалі - зерно) врожаю 2019 року, та здійснює інші платні роботи (сушіння, очищення та інші роботи), необхідні для запобіганню псуванню і втрат якості зерна), з подальшим поверненням (відвантаженням) зерна поклажодавцю на умовах, визначених цим договором, а поклажодавець сплачує зерновому складу вартість наданих послуг та робіт.

Відповідно до п. 3.1 договору поклажодавець здійснює перевезення зерна на адресу зернового складу за свій рахунок.

У відповідності з п. 3.4 договору зерновий склад зобов`язаний на протязі дії договору забезпечити кількісне та якісне збереження зерна та на конкретно виражену вимогу поклажодавця здійснити дії щодо відпуску зерна останньому.

Умовами п. 3.5 договору встановлено, що зерновий склад видає на першу вимогу поклажодавця складські документи на зерно.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що оплата поклажодавцем вартості отриманих послуг (робіт) проводиться у грошовому виразі впродовж 3 банківських днів з моменту отримання ним копій рахунків від зернового складу по електронній пошті, але у будь-якому випадку, не пізніше дня отримання оригіналу такого рахунку, при цьому день отримання рахунку визначається відповідними повноважними документами або підписом поклажодавця про отримання рахунку.

За умовами п. 4.2 договору, за послуги з відвантаження зерна поклажодавець перераховує зерновому складу передплату відповідно до виставленого зерновим складом рахунку.

Згідно з п. 5.1 договору здане на зберігання зерно визнається майном, визначеним родовими ознаками, при цьому право власності на зерно при передачі на зберігання від поклажодавця до зернового складу не переходить.

Зерновий склад у разі втрати (нестачі) майна, яке передане на зберігання повертає аналогічне майно, а в разі неможливості повернення протягом 3-х банківських днів з моменту отримання вимоги про його повернення перераховує на поточний рахунок поклажодавця грошові кошти, згідно вартості неповернутого майна, за цінами, що діють на алогічне майно на дату відшкодування, але не нижче ніж за цінами, що діяли на момент закупівлі майна поклажодавцем (п. 6.5 договору).

Згідно з п. 8.1 договору при отриманні зерна зі зберігання поклажодавець надає зерновому складу довіреність на отримання зерна, лист-прохання щодо отримання зерна та складські документи (у випадку їх отримання поклажодавцем).

Поряд з цим, 15.10.2019 р. сторонами було підписано Додаток № 1 (Тарифи на послуги зернового складу) до договору складського зберігання № 9 від 15.10.2019 р.

Також 15.10.2019 р. сторонами було підписано додаткову угоду до договору № 9 від 15.10.2019 р., якою було погоджено тарифи на послуги зернового складу.

На виконання умов договору позивач, в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р., здійснив перевезення зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 на адресу зернового складу та передав відповідачу на зберігання та обробку (сушіння, очищення) зерна кукурудзи загальною кількістю 3327,160 т. Завезення та приймання зерна зерновим складом підтверджується реєстрами завезення та товарно-транспортними накладними (ТТН), копії яких долучено до матеріалів справи.

У подальшому, зазначена кількість зерна оброблялася (сушіння, очищення) зерновим складом. Після обробки розрахункова маса зерна кукурудзи становила 3136,708 тон, що підтверджується актом доробки зерна № 5 від 31.10.2019 р., виданим відповідачем.

Оброблене зерно кукурудзи відвантажувалося відповідачем позивачу відразу в процесі доробки партій зерна в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р., всього було відвантажено зерно кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зернового складу в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р. (відповідно до ТТН та Реєстру відвантаження від 24.10.2019 р.) в загальній кількості 2886,200 т. Залишок на 31.10.2019 р. становив 250,508 т, про що зазначено позивачем у позові та відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Надання послуг зерновим складом підтверджується актом здачі-приймання робіт № 9 від 01.11.2019 р., який було погоджено та підписано сторонами. За зазначеним актом відповідач підтвердив приймання на зберігання 3327,160 т кукурудзи від позивача та надання послуг з приймання, сушіння, очищення та зберігання на суму 849904,97 грн.

На виконання умов п. 4.2 договору, 17.10.2019 р. позивач здійснив попередню оплату послуг зернового складу з приймання, очищення, сушіння та зберігання в сумі 500000 грн. згідно рахунку № 4 від 16.10.2019 р.

Решта суми 349904,97 грн., за твердженням позивача, була зарахована заявою позивача на зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.12.2019 р., яка була отримана відповідачем 21.12.2019.

Як стверджує позивач, у порушення умов п. 3.5 договору, відповідач на неодноразові запити позивача не видав складську квитанцію на зерно кукурудзи, що знаходилося на зберіганні у відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 3.4 та п. 8.1 договору, 18.12.2019 р. позивач передав директору відповідача заяву-вимогу від 16.12.2019 р. на відвантаження зерна кукурудзи, згідно якої позивач заявляв вимогу відповідачу щодо необхідності відвантажити із зернового складу 24.12.2019 р. 250,508 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006, що знаходилося на зберіганні зернового складу, та, крім того, зазначалося про зарахування однорідних вимог в сумі 349904,97 грн. (заява на зарахування від 13.12.2019 р.) та про відсутність з дати повідомлення за цією заявою заборгованості по оплаті послуг зернового складу на дату вимоги про відвантаження 250,508 тон зерна кукурудзи.

Заява на відвантаження від 16.12.2019 р. разом із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.12.2019 р. та довіреністю на отримання зерна № 152 була надана позивачем, за його твердженням, директору відповідача, а також 18.12.2019 р. відправлена рекомендованим листом з описом вкладення на адресу відповідача (копії доказів направлення долучено до матеріалів справи). Відповідачем було отримано зазначені листи 20.12.2019 р. (заява про зарахування вимог) та 21.12.2019 р. (заява-вимога про відвантаження разом з додатками).

Позивач зазначає, що відповідач, в порушення умов п.п. 3.4 та 8.1 договору не підтвердив готовність здійснити відвантаження зерна 24.12.2019, не направив та не надав рахунок на оплату послуг з відвантаження (згідно умов п. 4.1 договору), відвантаження зерна кукурудзи з зернового складу не здійснив, відповіді на заяву про відвантаження не надав.

09.01.2020 на електронну адресу позивача надійшов лист № 1 від 09.01.2020 р., згідно до якого відповідач зазначив про те, що позивач станом на 31.10.2019 р. має заборгованість за послуги зернового складу в розмірі 349904,97 грн. та, керуючись умовами п.п. 3.7, 4.3 договору щодо свого права не відпускати поклажодавцю зерно до проведення повних розрахунків, зазначив, що заяви позивача на відвантаження зерна не підлягають виконанню та задоволенню. У цьому листі відповідач також висловив свої заперечення щодо зарахування зустрічних однорідних вимог.

16.01.2020 відповідач частково виконав вимогу позивача про відвантаження зерна, у зв`язку з чим було відвантажено 115,16 т кукурудзи ДСТУ 4525:2006, що підтверджується ТТН та реєстром, копії яких долучено до матеріалів справи, а також актом надання послуг № 5 від 31.01.2020 р., виданим відповідачем та частково погодженим позивачем (погоджено послуги відвантаження та не погоджено послуги із зберігання).

Факт відвантаження зерна кукурудзи позивачеві в розмірі 115,16 т відповідачем не заперечувався.

Листом № 27 від 27.02.2020 позивач не погодився із підписанням вказаного акту № 5 та надав зауваження до нього, які полягали в тому, що ТОВ «Агро-Регіон Борзна» не погоджується з переробленими в односторонньому порядку відповідачем та виставленими позивачеві іншими актами здачі-приймання робіт та актом на доробку зерна, копії яких долучено до матеріалів справи.

З огляду на викладене, позивач стверджує, після останнього відвантаження на зберіганні у відповідача залишилося 135,348 тон зерна кукурудзи, що належить позивачу (250,508 т - 115,16 т).

Як вбачається з матеріалів справи, що згідно листа відповідача від 05.02.2020, він на підставі раніше наданих підписаних документів (акт на доробку від 31.10.2019 № 5) провів інвентаризацію та перерахував кількість зерна, що надійшла на зберігання та кількість після доробки, за результатами якої видав перероблений акт-розрахунок № 2 від 17.10.2019 та акт-розпорядження на доробку № 7 від 17.10.2019.

Позивач наголошував, що за зазначеними документами відповідач вказує на прийняття від позивача на зерновий склад в період з 17.10.2019 р. по 25.10.2019 р. 3136,220 т кукурудзи, після доробки якої її залишок склав 3073,687 т. Зазначені документи та дані не були погоджені позивачем, не відповідають даним ТТН та вірним даним, зазначеним та підписаним самим відповідачем в первісному акті на доробку № 5 від 31.10.2019 р. (лист-зауваження позивача № 27 від 27.02.2020 р.).

Позивачем на адресу відповідача 18.02.2020 було направлено заяву від 18.02.2020 на проведення звірки взаєморозрахунків, згідно якої позивач просив відповідача провести звірку наявного на зберіганні зерна кукурудзи та видати складську квитанцію; провести з представниками позивача та відповідача 18.02.2020 огляд зерна на зерновому складі; провести звірку взаєморозрахунків за послуги зернового складу станом на 18.02.2020.

За твердженням позивача, відповідач 18.02.2020 прийняв представників позивача на території зернового складу, а також прийняв заяву на проведення звірки, прийняв акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.10.2019 по 18.02.2020 та інвентаризаційну відомість товарів на складі № 1 від 18.02.2020, складену позивачем, однак відмовився проводити звірку кількості зерна на складі та огляд і не видав складську квитанцію, в порушення умов п. 3.5 договору, та не підписав акти звірки взаєморозрахунків, розбіжностей у відповідній графі акту не зазначив. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

21.02.2020 р. на електронну пошту, а також рекомендованим листом відповідачу було надіслано заяву на відвантаження № 21/02, згідно якої позивач просив здійснити відвантаження 135,348 т зерна кукурудзи 25.02.2020 р., просив підтвердити готовність до відвантаження на 25.02.2020 р., виставити рахунки на відвантаження та підтвердити оплату послуг зернового складу після надання рахунків в день підтвердження готовності відвантажити зерно. Заява була отримана відповідачем по електронній пошті 21.02.2020 р. та поштою 25.02.2020 р. Проте, відповідач не надав відповіді на заяву та не здійснив відвантаження зерна позивачу.

Позивач, звернувшись з даним позовом до суду, просив зобов`язати відповідача повернути позивачу 135,348 т зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зберігання.

Як було зазначено вище, оскаржуваним рішенням Господарського суду Київської області від 17.09.2020 позовні вимоги задоволено повністю, зобов`язано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Заворичі» повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» 135,348 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006 із зберігання.

Однак, постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі № 911/618/20 задоволено. Рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 скасовано. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» відмовлено.

У подальшому, постановою Верховного Суду від 08.07.2021 р. у справі №911/618/20 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро - Регіон Борзна» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 у справі № 911/618/20 скасовано. Справу № 911/618/20 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зауважив, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінки наявним в матеріалах справи доказам та аргументам сторін щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у цій справі з урахуванням наведених вище норм права та практики Верховного Суду щодо застосування цих норм (пункт 8.12 цієї постанови). А відтак, не надав оцінки та не встановив наявність/відсутність заборгованості ТОВ «Агро - Регіон Борзна» за договором складського зберігання від 15.10.2019 № 9 перед СТОВ «Заворичі» та, з огляду на встановлене, наявність/відсутність підстав для притримання переданого на зберігання зерна, та як наслідок наявність/відсутність підстав для відмови СТОВ «Заворичі» у поверненні ТОВ «Агро - Регіон Борзна» 135,348 тон зерна кукурудзи із зберігання (п. 8.16.).

Перевіривши матеріали справи, врахувавши вказівки Верховного Суду, оцінивши доводи учасників справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон Борзна» та відповідно про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з наступного.

Зі змістом приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини сторін виникли на підставі договору №9 від 15.09.2019, який за своєю правовою природою є договором складського зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

У відповідності з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до статті 957 Цивільного кодексу України, за договором складського зберігання товарний склад зобов`язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності. Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (ч.ч. 3 та 4 ст. 294 Господарського кодексу України).

У частині 1 статті 942 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

За приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно з пунктами 10, 24 частини 1 статті 1 Закону України «Про зерно і ринок зерна в Україні», зберігання зерна - це комплекс заходів, що включають приймання, доробку, зберігання і відвантаження зерна; складські документи на зерно - це товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов`язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про зерно і ринок зерна в Україні», зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

Зерновий склад зобов`язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання.

За приписами ст. 27 Закону України «Про зерно і ринок зерна в Україні», зерновий склад зобов`язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна.

Згідно зі ст. 32 того ж Закону зерновий склад зобов`язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

За приписами ст. 35 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад зобов`язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.

Аналогічна норма міститься в ст. 953 Цивільного кодексу України, згідно якої зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

В силу наведеного, основним обов`язком зберігача є зобов`язання повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 4.1 договору оплата вартості отриманих послуг проводиться впродовж 3-х банківських днів з моменту отримання поклажодавцем копій рахунків від зернового складу по електронній пошті, але в будь-якому випадку не пізніше дня отримання оригіналу такого рахунку. Згідно з п. 3.2 договору обов`язок поклажодавця провести оплату за послуги надані зерновим складом виникає відповідно до виставлених рахунків зернового складу.

З наведених положень договору зберігання вбачається, що у зернового складу є обов`язок надати поклажедавцеві рахунки для оплати та, відповідно, такі рахунки є підставою для оплати, а строк оплати починається вираховуватися з дати отримання таких рахунків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач рахунків на оплату фактично наданих поклажодавцеві послуг не надавав, оскільки до матеріалів справи лише долучено рахунок на оплату № 4 від 16.10.2019 р. на суму 500000,00 грн. (авансовий платіж). Доказів протилежного, і, зокрема, виставлення відповідачем рахунку на суму 349904,97 грн., матеріали справи не містять.

При цьому, слід зазначити, що з моменту надіслання поклажодавцем зерновому складу листа-вимоги щодо відпуску зерна поклажодавцю, зерновий склад повинен здійснити дії щодо відпуску зерна (п.п. 3.4, 8.1 договору), а саме - підтвердити заявлену дату відпуску, надати рахунки на оплату послуг та на відвантаження, надати акти передачі робіт (послуг).

З матеріалів справи вбачається, що сторонами був погоджений та підписаний акт здачі-приймання робіт № 9 від 01.11.2019 р., згідно з яким відповідач підтвердив приймання на зберігання 3327,160 т кукурудзи від позивача та надання послуг з приймання, сушіння, очищення та зберігання на суму 849904, 97 грн.

Разом з цим, на момент прийняття рішення частина майна, а саме - 135,348 т зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006, переданого позивачем на зберігання відповідачу за договором складського зберігання № 9 від 15.10.2019 р., залишилася неповернутою (3136,708 тон (після обробки) - 2886,200 т (відвантажено в період з 17.10.2019 р. по 24.10.2019 р.) - 115,16 т (відвантажено 16.01.2020 р.).

Судом враховано, що відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на надане йому ст. 594 ЦК України та пунктами 4.1, 4,3 договору право притримання зерна кукурудзи, переданого позивачем на зберігання, з мотивів несплати останнім вартості наданих СТОВ «Заворичі» послуг складського зберігання.

За приписами ст. 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

Пунктом 4.3 укладеного між сторонами даної справи договору було встановлено, що у випадку несвоєчасного розрахунку поклажодавцем за надані зерновим складом послуги, зерновий склад має право не відвантажувати продукцію, передану на зберігання поклажодавцем, до здійснення остаточного розрахунку.

Тобто право відповідача не відвантажувати позивачеві передане останнім на зберігання зерно кукурудзи умовами договору поставлене у безпосередню залежність від несвоєчасного розрахунку за надані послуги.

Водночас, як зазначалося вище, строк оплати (і, відповідно, своєчасність розрахунків) умовами пункту 4.1 договору поставлено в залежність від надання відповідачем позивачеві рахунків.

Виходячи з наведених обставин, з огляду на ненастання у позивача обов`язку з оплати послуг внаслідок не виставлення відповідачем рахунків на їх оплату, в останнього не виникає право на притримання зерна згідно укладеного між сторонами договору.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відповідача відсутні правові підстави для утримання майна.

При цьому, суд першої інстанції правильно зауважив, що відповідачем не надано до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження наявності у зернового складу правових чи фактичних підстав для перегляду та переробки в односторонньому порядку у 2020 році, після надання позивачеві у жовтні-листопаді 2019 року, актів на виконання робіт та актів доробки з картками аналізу зерна, із зазначенням іншої маси прийнятого від позивача в період з 17.10.2019 р. по 25.10.2019 р. на склад зерна у бік її зменшення, а саме - що після доробки залишок зерна склав 3073,687 т, в той час як за наданим позивачу актом доробки зерна від 31.10.2019 р. № 5 розрахункова маса зерна кукурудзи становила 3136,708 т.

Також судом враховано ту обставину, що відповідач на звернення позивача відмовив у проведенні огляду та звірки кількості зерна на складі, чим порушено приписи ч. 2 ст. 959 ЦК України, за якою товарний склад зобов`язаний надавати поклажодавцеві можливість оглянути товар або його зразки протягом усього часу зберігання, а якщо предметом зберігання є речі, визначені родовими ознаками, - взяти проби та вжити заходів, необхідних для забезпечення його схоронності.

Разом з цим, всупереч умовам п. 3.5 договору, відповідач не видав позивачеві на вимогу останнього складську квитанцію, а тому судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про недоведеність та необґрунтованість посилань відповідача на відсутність на зерновому складі належного позивачеві зерна кукурудзи в кількості, яку позивач просить зобов`язати йому повернути.

Виходячи з викладеного в сукупності, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем, всупереч вимог ст. 953 ЦК України та умов договору складського зберігання № 9 від 15.10.2019 р., на момент прийняття рішення не повернуто спірне майно, яке безпідставно утримується відповідачем, то вимога позивача про зобов`язання відповідача повернути прийняте на зберігання майно, а саме - 135,348 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006, є правомірною та обґрунтованою, відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає задоволенню.

Натомість, в апеляційній скарзі відповідач наводить заперечення щодо відступлення права вимоги ТОВ «Агро-Регіон Козелець» та зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема зазначаючи, що висновки суду про те, що обов`язок по сплаті позивачем відповідачу суми в розмірі 349 904,94 грн не настав через відсутність рахунку є хибними, оскільки сам позивач не заперечує факту того, що обов`язок по сплаті даної суми настав (заява про зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.12.2019).

Скаржник зазначає, що листом від 09.01.2020 за вих.. №1, доданим позивачем до позовної заяви, відповідачем було повідомлено, що ТОВ «Агро-Регіон-Козелець» завдано СТОВ «Заворичі» збитки, які не було компенсовано, тому до вирішення питання щодо відшкодування збитків жодні взаємозаліки є неприйнятними, адже фактично позивач у випадку не відшкодування збитків також пропорційно відступленої вимоги є відповідальним перед позивачем.

Також апелянт посилається на те, що суд не має у своєму розпорядженні документи, що підтверджують право вимоги позивача, а тому відповідач правомірно не виконує свої обов`язки перед новим кредитором - позивачем.

Суд апеляційної інстанції при первісному розгляді справи дійшов висновку, що вимоги, які виникли на підставі договору про відступлення права вимоги, не є безспірними, а тому, оскільки вимоги ТОВ «Агро-Регіон Борзна» не є безспірними, оспорюються відповідачем, і відповідач не погоджується з проведенням такого зарахування, дані обставини свідчать про відсутність всіх необхідних умов передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України для здійснення такого зарахування. Отже, зарахування зустрічних позовних вимог за заявою позивача 13.12.2019 не відбулось.

Натомість Верховний Суд, відправляючи справу на новий розгляд та скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, вказав, що такі висновки є передчасними та вказав про необхідність надання оцінки наявним в матеріалах справи доказам та аргументам сторін щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у цій справі з урахуванням наведених вище норм права та практики Верховного Суду щодо застосування цих норм (пункт 8.12 цієї постанови).

У зв`язку з викладеним, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 ГК України, статтею 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18.

Вирішуючи питання щодо безспірності заборгованості суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено стороною, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час зарахування зустрічних однорідних вимог. При цьому сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї. Наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові від 15.01.2020 у справі № 305/2082/14-ц Великою Палатою Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) також зазначено, що інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості.

У постановах від 28.02.2018 у справі № 910/4312/17, від 04.07.2018 у справі № 910/16430/16, від 05.07.2018 у справі № 914/3013/16, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, від 26.09.2018 у справі № 910/20105/17, від 04.04.2019 у справі № 918/329/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначає, що відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 уточнив висновки Верховного Суду щодо застосування норм права (статей 601, 602 ЦК України) таким чином.

Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Судом враховано, що у листі від 09.01.2020 №1 відповідач заперечив проти такого зарахування, пославшись на те, що ТОВ «Регіон-Агро Козелець» (товариство яке відступило свої вимоги позивачу) завдало відповідачу збитків внаслідок постачання на елеватор зерна неналежної якості, і зерновим складом виставлено товариству (ТОВ «Регіон-Агро Козелець») претензію на відшкодування вказаних збитків.

При цьому, слід звернути увагу на доводи позивача щодо безспірності вимог про зарахування зустрічних однорідних вимог, які зокрема обґрунтовані наявністю справи № 911/658/20, у якій господарським судом розглядалися позовні вимоги: за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон-Козелець» до СТОВ «Заворичі» про стягнення 406 164,61 грн, та за зустрічним позовом СТОВ «Заворичі» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон-Козелець» про стягнення 582 829,13 грн збитків.

В обґрунтування заявлених первісних вимог у справі № 911/658/20 позивач посилається на те, що на виконання умов договору складського зберігання від 15.10.2019 № 5 здійснив попередню оплату на суму 1 600 000,00 грн в рахунок надання відповідачем послуг по зберіганню продукції зернових та зернобобових врожаю 2019 року, виконанню інших платних робіт по сушінню, очищенню тощо, необхідних для запобігання псуванню і втраті якості зерна, однак відповідач здійснив неповний договірний обсяг робіт лише на суму 843 930,92 грн, заборгувавши позивачу 756 069,08 грн. На частину коштів у сумі 349 904,47 грн позивачем було відступлено право вимоги третій особі ТОВ «Агро-Регіон Борзна». Таким чином, після відступлення права вимоги сума заборгованості відповідача перед позивачем по поверненню грошових коштів (авансу) склала 406 164,61 грн.

В обґрунтування зустрічного позову у справі № 911/658/20 відповідач посилається на те, що внаслідок недобросовісної поведінки позивача у вигляді завантаження у транспортну систему елеватора неякісного зерна в частині невідповідності його ДСТУ 4523:2006, з наявними недопустимими домішками, елеватору було завдано шкоди у вигляді витрат на ремонт пошкодженого, зіпсованого обладнання, вартості додаткових робіт з очищення зерна, а також вартості простою елеватора в розмірі 582829,13 грн, які складаються з: 406910,00 грн вартість ковшового елеватора Е100, 16471,69 грн вартість ремонтних робіт, 159361,04 грн простій елеватора та 86,40 грн витрати на додаткове очищення товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі №911/658/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2020, первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон-Козелець» до СТОВ «Заворичі» про стягнення 406 164,61 грн попередньої оплати задоволено. Стягнуто з СТОВ «Заворичі» на користь ТОВ «Агро-Регіон-Козелець» 406 164,61 грн попередньої оплати та 6 092,47 грн судового збору. У задоволенні зустрічного позову СТОВ «Заворичі» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Регіон-Козелець» про стягнення 582829,13 грн збитків відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 03.12.2020 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 911/658/20 за касаційною скаргою СТОВ «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2020.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В контексті дослідження та перевірки доводів апелянта щодо відсутності в матеріалах справи документів, що підтверджують право вимоги позивача судом проаналізовано зміст рішення Господарського суду Київської області від 30.06.2020 у справі №911/658/20, що залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2020, з якого вбачається, що судом було зокрема встановлено наступне: «до того ж, поклажодавцем було додано до справи документи, які підтверджують, що частину коштів у сумі 349904,47 грн поклажодавцем було відступлено ТОВ «Агро-Регіон Борзна» на підставі укладеного з ним договору про часткове відступлення права вимоги від 12.12.2019, з огляду на що, після відступлення права вимоги сума заборгованості зернового складу перед поклажодавцем по поверненню надлишково сплачених грошових коштів (авансу) в рахунок наданих не в повному обсязі послуг склала 406164,61 грн».

Разом з цим, з огляду на наведені вище правові позиції Верховного Суду стосовно зарахування зустрічних однорідних вимог, доводи скаржника про те, що відповідач правомірно не виконує свої обов`язки перед новим кредитором - позивачем, оскільки на його думку взаємозалік зустрічних однорідних вимог не відбувся з урахуванням листа від 09.01.2020 за вих. №1 (у якому відповідачем було повідомлено, що ТОВ «Агро-Регіон-Козелець» завдано СТОВ «Заворичі» збитки, які не було компенсовано, тому до вирішення питання щодо відшкодування збитків жодні взаємозаліки є неприйнятними, адже фактично позивач у випадку не відшкодування збитків також пропорційно відступленої вимоги є відповідальним перед позивачем) колегією суддів визнаються необґрунтованими та відхиляються.

Аналізуючи викладене в сукупності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимога позивача про зобов`язання відповідача повернути прийняте на зберігання майно, а саме - 135,348 тон зерна кукурудзи ДСТУ 4525:2006, є правомірною та обґрунтованою, відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає задоволенню.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заворичі» на рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Заворичі" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.09.2020 у справі №911/618/20 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 911/618/20 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.07.2022.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Куксов