РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.06.2022Справа № 910/18064/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін»

до 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

3. ОСОБА_3

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання припиненими прав іпотеки, скасування рішень державного реєстратора та визнання прав іпотеко держателя

Представники учасників справи:

від позивача: Грекова Л.В. ;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився;

від відповідача 3: Ковалевська К.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.11.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» з вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання припиненими прав іпотеки, скасування рішень державного реєстратора та визнання прав іпотеко держателя.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідно до умов Договору № 315 від 12.09.2003 про участь в будівництві житлового будинку було затверджено Перелік квартир житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, що будується на розі АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , згідно з яким по закінченню будівництва на користь ВАТ «АТ «Укртранс» відходила квартира АДРЕСА_3 загальною площею 188,2 кв.м.

В подальшому за Договором іпотеки від 28.12.2007 в забезпечення виконання зобов`язань з Кредитним договором №45/07 від 14.06.2007, ВАТ «АТ «Укртранс» передано в іпотеку АКБ «Київ» майнові права на квартиру АДРЕСА_4 (присвоєна адреса - АДРЕСА_1 ).

За переліком інвесторів, що був затверджений ВАТ «АТ «Укртранс» 07.05.2013, іпотечна квартира АДРЕСА_3 була поділена на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 47,9 кв.м. та квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 131,0 кв.м., інвестором яких залишалось ВАТ «АТ «Укртранс».

Однак, без згоди іпотекодержателя АКБ «Київ» за Договором купівлі-продажу майнових прав №11-МП від 03.03.2012 ВАТ «АТ «Укртранс» передав у власність ТОВ «КАЛІСА» майнові права на 131, 0 кв.м. площі квартири АДРЕСА_5 . За актом приймання-передачі об`єкта нерухомості від 05.07.2013 квартира АДРЕСА_5 перейшла до ТОВ «КАЛІСА».

Тобто, в порушення ст. 12 Закону «Про іпотеку» іпотекодавець відчужив частину предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя.

04.05.2016 за Договором купівлі-продажу від 04.05.2016 право власності на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 131,0 кв. м., перейшло від ТОВ «КАЛІСА» до ОСОБА_3 , яка в подальшому за Договором купівлі-продажу від 20.06.2019 відчужила квартиру на користь ОСОБА_1 .

За таких обставин позивач, який набув права вимоги за Кредитним договором №45/07 від 14.06.2007 та договорами забезпечення на підставі Договору факторингу (відступлення права грошової вимоги) №30/04 від 30.04.2019 та Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 30.04.2019, просить суд:

1) застосувати наслідки нікчемності Договору купівлі-продаж майнових прав від 03.03.2012 №11-МП, укладеного між ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса», шляхом:

- визнання недійсним Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , що видане 23.12.2015 Управлінням державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 04.05.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим номером №3371, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 20.06.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А., за реєстровим номером №612, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- визнання недійсним Договору іпотеки від 20.06.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А., за реєстровим номером №615, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

2) визнати припиненим права іпотеки ОСОБА_2 за Договором іпотеки від 20.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А. за реєстровим номером №615;

3) скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47438202 від 20.06.2019 та запис №32078069 від 20.06.2019 про іпотеку;

4) скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47437668 від 20.06.2019 та запис №32077524 від 20.06.2019;

5) визнати за позивачем права іпотекодержателя за Договором іпотеки від 28.12.2007, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №2675, що укладений між АКБ «Київ» та ВАТ «АК «Укртранс» стосовно іпотечного майна: квартири АДРЕСА_6 , про що зробити відповідний запис у державному реєстрі.

У прохальній частині позовної заяви позивач проситв суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

1) накладення арешту на квартиру загальною площею 131,00 кв.м., житловою площею 71,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

2) заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його структурним підрозділам та територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києва і Севастополя державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо квартири загальною площею 131,00 кв.м., житловою площею 71,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2021 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 11.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 відкрито провадження у справі №910/18064/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.12.2021, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

21.12.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача 3 надійшло клопотання про закриття провадження у справі, в задоволенні якого судом було відмовлено у підготовчому засіданні 22.12.2021, про що зазначено у протоколі судового засідання від 22.12.2021.

У підготовчому засіданні 22.12.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 12.01.2022.

29.12.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача 3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 3 зазначив, що він є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_8 . Крім того, відповідачем 3 заявлено про застосування позовної давності.

12.01.2022 позивачем подано заяву, в якій він просив об`єднати для розгляду в одному провадженні справи №910/18064/21 та №910/20605/21.

У підготовчому засіданні 12.01.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 09.02.2022.

19.01.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

27.01.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача 3 надійшли письмові заперечення на заяву позивача про об`єднання справ.

08.02.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача 3 надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 09.02.2022 судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про об`єднання справ в одне провадження; постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 15.02.2022.

У підготовчому засіданні 15.02.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 09.03.2022.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 № 9 запроваджено невідкладні заходи для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах воєнного стану. Зокрема, пунктом 2 вказаного рішення зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів рекомендовано оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно з указом Президента України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Крім того, 02.03.2022 на офіційній веб-сторінці Ради суддів України оприлюднено рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, згідно з пунктом 5 яких судам рекомендовано по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження.

За наведених обставин судове засідання, призначене на 09.03.2022, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2022 підготовче засідання у справі №910/18064/21 призначено на 18.05.2022.

У підготовчому засіданні 18.05.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 14.06.2022.

У судовому засіданні 14.06.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 29.06.2022.

Представник позивача у судовому засіданні 29.06.2022 представник позивача надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 3 у судовому засіданні 29.06.2022 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 у судове засідання 29.06.2022 не з`явились, про призначене судове засідання були повідомлені належним чином за адресами, повідомленими Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією.

При цьому, відповідач 1 та відповідач 2 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористалися.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 29.06.2022 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2007 між Акціонерним комерційним банком «Київ» (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., зареєстрований в реєстрі за №2675.

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 за цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Договору №45/07 від 14.06.2007 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, усіх змін та доповнень до нього, в тому числі Додаткових угод №1 від 26.06.2007, №2 від 12.07.2007, №3 від 30.10.2007, №4 від 22.11.2007, №5 від 21.12.2007, за яким іпотекодавець - Відкрите акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс» отримав кредит у сумі 27000000 грн 00 коп. зі сплатою 17% річних, терміном повернення по 13.06.2008 включно.

Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів, неустойки, відшкодування витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням умов цього договору.

У п. 1.3 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 сторонами визначено перелік майнових прав, які є предметом іпотеки, зокрема - майнові права на квартиру АДРЕСА_9 .

Згідно з п. 1.4 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 майнові права, які передаються в іпотеку за цим договором, належать іпотекодавцю на підставі Договору №315 участі в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем на розі АДРЕСА_1 та АДРЕСА_9 у Печерському районі міста Києва від 12.09.2003, укладеного між Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією та Комунальним підприємством «Печерськ-Інвест», Додатку №2 до Договору №315 від 12.09.2003, Договору підряду №20р на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем (місцями для паркування машин) на розі АДРЕСА_5 та АДРЕСА_9 у Печерському районі міста Києва, укладеного 27.04.2006 між Комунальним підприємством «Печерськ-Інвест», Відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс», Державним будівельним комбінатом Управління справами Верховної Ради України.

Відповідно до п. 1.8 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 право іпотеки, зазначене у п. 1.1 цього договору, виникає у іпотекодержателя з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

У п. 2.1.2 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 сторонами погоджено, що іпотекодавець зобов`язаний до моменту повного виконання основного зобов`язання без письмової згоди іпотекодержателя не здійснювати відступлення предмета іпотеки третім особам.

Також, у п. 2.1.8 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 вказано, що іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Судом встановлено, що 28.12.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. було накладено заборону відчуження майнових прав, які є предметом іпотеки за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, в тому числі на майнові права на квартиру АДРЕСА_9 .

В подальшому між сторонами було укладено ряд договорів про внесення змін до Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007.

Зокрема, Договором про внесення змін від 28.08.2008 сторони виклали п. 1.1 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 у новій редакції, зазначивши, що за цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Договору №45/07 від 14.06.2007 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, усіх змін та доповнень до нього, в тому числі Додаткових угод №1 від 26.06.2007, №2 від 12.07.2007, №3 від 30.10.2007, №4 від 22.11.2007, №5 від 21.12.2007, №6 від 10.01.2008, №7 від 25.01.2008, №8 від 22.02.2008, №9 від 14.03.2008, №10 від 28.03.2008, №11 від 09.04.2008, №12 від 30.04.2008, №13 від 08.05.2008, №14 від 05.06.2008, №15 від 24.07.2008, №16 від 29.07.2008, за яким іпотекодавець - Відкрите акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс» отримав кредит у сумі 47600000,00 грн, 1600000,00 дол США, 1000000,00 Євро зі сплатою 19,4% річних по гривневому залишку, 17,0% річних по залишку у доларах та 14,9% річних в євро з терміном повернення по 28.10.2008.

Договором про внесення змін від 28.11.2008 сторони виклали п. 1.1 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 у новій редакції, зазначивши, що за цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Договору №45/07 від 14.06.2007 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, усіх змін та доповнень до нього, в тому числі Додаткових угод №1 від 26.06.2007, №2 від 12.07.2007, №3 від 30.10.2007, №4 від 22.11.2007, №5 від 21.12.2007, №6 від 10.01.2008, №7 від 25.01.2008, №8 від 22.02.2008, №9 від 14.03.2008, №10 від 28.03.2008, №11 від 09.04.2008, №12 від 30.04.2008, №13 від 08.05.2008, №14 від 05.06.2008, №15 від 24.07.2008, №16 від 29.07.2008, №17 від 29.08.2008, №18 від 16.09.2008, №19 від 29.09.2008, №20 від 28.10.2008, №21 від 30.10.2008, №22 від 20.11.2008, за яким іпотеко держатель, як кредитодавець, надає іпотекодавцю, як позичальнику, кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на поповнення обігових коштів для здійснення статутної діяльності з лімітом у сумі 51595000, 00 грн, 1600000,00 дол США, 1000000,00 Євро, терміном користування з 14.06.2007 по 17.10.2009 зі сплатою 22% річних по гривневому залишку, 18% річних по залишку в дол. США та Євро.

Договором про внесення змін від 29.07.2011 до Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 договору іпотеки у наступній редакції: «За цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотеко держателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Договору про надання кредиту у вигляді не відновлювальної кредитної лінії №45/07 від 14.06.2007 та додаткових угод до кредитного договору, за яким іпотеко держатель надав іпотекодавцю кредит у вигляді не відновлювальної відкличної кредитної лінії на наступних умовах: ліміт у гривні - 75845000,00 грн, ліміт у Євро - 1000000,00 Євро, ліміт у дол. США - 1600000,00 дол США зі сплатою 18% річних у валюті зобов`язання зі строком повернення до 28.02.2014 включно.

Договором про внесення змін від 23.08.2012 до Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 сторони дійшли згоди викласти п. 1.1 договору іпотеки у наступній редакції: «За цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотеко держателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Договору про надання кредиту у вигляді не відновлювальної кредитної лінії №45/07 від 14.06.2007 та додаткових угод до кредитного договору, за яким іпотеко держатель надав іпотекодавцю кредит у вигляді не відновлювальної відкличної кредитної лінії на наступних умовах: ліміт у гривні - 82182425,01 грн, ліміт у Євро - 1000000,00 Євро, ліміт у дол. США - 1600000,00 дол США зі сплатою 15% річних за користування кредитом у гривні та 18% річних у дол. СШа та Євро зі строком повернення до 28.02.2014 включно.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 585 Цивільного кодексу України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що виконання зобов`язань Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» перед Акціонерним комерційним банком «Київ» за Договором про надання кредиту №45/07 від 14.06.2007 забезпечувалось іпотекою на підставі Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» та Акціонерним комерційним банком «Київ», предметом якого були, в тому числі, майнові права на квартиру АДРЕСА_9 .

03.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» (покупець) укладено Договір №11-МП купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбаченими цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до п. 2.2 Договору №11-МП купівлі-продажу майнових прав від 03.03.2012 сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 з наступними характеристиками: квартира будівельний номер АДРЕСА_5 , загальною площею 131,00 кв.м.

Відповідно до Довідки про оплату 100% майнових прав від 07.03.2012, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» закріплено майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру в житловому будинку на перетині АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з характеристиками: квартира АДРЕСА_5 , загальна площа 131,00 кв.м. Загальна вартість закріплений майнових прав становить 1572000,00 грн сплачено покупцем повністю.

Як вбачається з Переліку інвесторів, за кошти яких Генеральним інвестором та Генеральним підрядником в особі Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» збудовано квартири в будинку АДРЕСА_1 (вих. №195 від 07.05.2013), квартира АДРЕСА_3 була поділена на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 131,00 кв.м., та квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м.

За актом №11/2-МП прийому-передачі майнових прав від 05.07.2013 продавець передав покупцю майнові права на на об`єкт нерухомості - квартиру в житловому будинку на перетині АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з характеристиками: квартира АДРЕСА_5 , загальна площа 131,00 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Каліса» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 131,00 кв.м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.12.2015.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформація долучена позивачем до матеріалів справи), 19.12.2015 внесено запис про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» на вказану квартиру ( АДРЕСА_8 ).

04.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за №3371, відповідно до умов якого продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності кватиру АДРЕСА_8 , квартира, що відчужується складається з 2-хжитлових кімнат, площею 71,2 кв.м., загальна площа 131,00 кв.м.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформація долучена позивачем до матеріалів справи), 04.05.2016 внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вказану квартиру ( АДРЕСА_8 ).

20.06.2019 між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанком А.А., зареєстрований в реєстрі за №612, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця квартиру АДРЕСА_8 , а покупець приймає квартиру та сплачує за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформація долучена позивачем до матеріалів справи), 20.06.2019 внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру ( АДРЕСА_8 ).

20.06.2019 між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А., зареєстрований в реєстрі за №615, відповідно до умов якого згідно з Договором позики, посвідченого Посипанко А.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №614, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 263300,00 грн, а іпотекодавець зобов`язаний повернути суму позики у строк до 20.06.2029.

Відповідно до п. 2.1 Договору іпотеки №615 від 20.06.2019 на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_8 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (долучена позивачем до позовної заяви), до реєстру внесено запис про державну реєстрацію іпотек на підставі Договору іпотеки №615 від 20.06.2019.

Водночас, судом встановлено, що Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення від 11.02.2015 №61 «Деякі питання участі держави у виведенні Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Київ», згідно з яким держава в особі Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - АБ «Укргазбанк») бере участь у виведенні банку Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Київ» (далі - ПАТ «АКБ «КИЇВ») з ринку шляхом відчуження активів і зобов`язань ПАТ «АКБ «КИЇВ» на користь АБ «Укргазбанк».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 24.02.2015 №128 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24.02.2015 №39 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «КИЇВ», згідно з яким з 25.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «АКБ «КИЇВ».

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 61 «Деякі питання участі держави у виведенні з ринку публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ»», 19.06.2015 було здійснено передачу активів та зобов`язань ПАТ «АКБ «КИЇВ» на користьАТ «УКРГАЗБАНК», а саме активів за ціною 740,1 млн. грн. та зобов`язання балансовою вартістю 1 млрд 379,4 млн. грн.

В ухвалі Господарського суду міста Києва від 09.06.2021 у справі №910/2116/21 про банкрутство Приватного акціонерного товариства Автомобільна компанія «Укртранс», яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 та набрала законної сили, встановлено, що 19.06.2015 між ПАТ «АКБ «КИЇВ» та АБ «УКРГАЗБАНК» було укладено Договір про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, на підставі якого до АБ «Укргазбанк» перейшло право вимоги до ПАТ АК «Укртранс», що виникло з Кредитних договорів № 24/2005 від 31.05.2005, № 45/07 від 14.06.2007, № 01/2005 від 11.01.2005, № 65/04 від 16.07.2004 та № 25/04 від 29.09.2004, укладених останнім з Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Київ», та права вимоги за договорами, що їх забезпечують.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2014 у справі №910/1050/14 було повністю задоволено позов заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства фінансів України, ПАТ АКБ «Київ» до ПАТ АК «Укртранс» про стягнення 122917033,94 грн, а саме : 36305598,01 грн - строкова заборгованість по кредиту; 11066498, 26 грн - поточна заборгованість за процентами; 38160598,00 грн - прострочена заборгованість по кредиту; 25551544, 37 грн - прострочена заборгованість за процентами; 514781,65 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 1374317,23 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів ; 209342,46 евро - поточна заборгованість за процентами в Євро; 209342,48 євро - прострочена поточна заборгованість за процентами в Євро; 2230,08 євро - пеня за несвоєчасну сплату процентів в Євро; 334947,94 доларів США- поточна заборгованість за процентами в доларах США; 334947,96 доларів США- поточна заборгованість за процентами в доларах США; 3568,13 доларів США- пеня за несвоєчасну сплату процентів в доларах США (заборгованість за Кредитним договором №45/07 від 14.06.2007).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 04.03.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2014 було залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 03.08.2015 у справі №910/1050/14, яка набрала законної сили, замінено сторону виконавчого провадження ВП№46705395 з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» на його правонаступника Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк».

Зокрема, судом у справі №910/1050/14 було встановлено, що 19.06.2015 між Публічним акціонерним товариством банк «Київ» (неплатоспроможний банк) та Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (приймаючий банк) укладено договір про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного банку.

Згідно з п. 1.2 договору АБ «Укргазбанк» отримав право вимоги від боржників неплатоспроможного банку за договорами про здійснення активних операцій належного та повного виконання всіх зобов`язань за основними договорами, включаючи сплату заборгованості за основними договорами, процентів, можливих комісій, штрафних санкцій (п.1.2.1.), право звернення стягнення на предмет застави, право звернення до поручителя за договором поруки (п. 1.2.2.).

Згідно п.4.1 договору з дня укладання договору та акту приймання-передачі активів і зобов`язань АБ «Укргазбанк» набув усіх прав та обов`язків кредитора щодо боржників,разом із правами за договорами забезпечення таких вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, до АБ «Укргазбанк» перейшли права вимоги до Приватного акціонерного товариства Автомобільна компанія «Укртранс», які виникли на підставі Кредитного договору №45/07 від 14.06.2007, а також за договором забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором - за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, що не заперечувалось сторонами під час розгляду даної справи.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі №910/1050/14, яка набрала законної сили, замінено сторону виконавчого провадження по виконанню наказу №910/1050/14 від 11.04.2014 з Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест».

Зокрема, судом у справі №910/1050/14 було встановлено, що 20 лютого 2019 року між Акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та Товариством обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест» укладено договір факторингу (відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор/новий кредитор зобов`язується передати в розпорядження клієнта/первісного кредитора грошові кошти без ПДВ за відступлення права вимоги за кредитною заборгованістю без ПДВ, зазначеною в п. 1.2. цього договору, а клієнт/первісний кредитор зобов`язується відступити фактору/новому кредитору свої права грошової вимоги до боржника в розмірі та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п.п. 1 п. 1.2. договору, за цим договором відступається право грошової вимоги (кредитна заборгованість що розрахована на дату укладання цього договору згідно умов кредитних договір без ПДВ), яке видно на підставі договорів, укладених між ПАТ «АКБ «Київ» (АБ «Укргазбанк» є первісним кредитором в силу договору про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, укладеного між ПАТ «АКБ «Київ» та АБ «Укргазбанк» 19 червня 2015 року) та Відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс» (код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22890514, місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 83-А), зокрема за договором № 45/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії від 14.06.2007 з урахуванням змін та доповнень до кредитного договору - в сумі 341574156,39 грн. (в т.ч. по кредиту - 74466196,01 грн., по процентам - 67077315,71 грн., по пені - 200030644,67 грн.), а також в сумі 418684,94 євро по процентам та в сумі 669895,90 доларів США по процентам.

Кредитний договір не містить заборони щодо заміни кредитора у зобов`язанні та не потребує згоди боржника на таку заміну кредитора.

Пунктом 1.4. договору встановлено, що після отримання клієнтом/первісним кредитором грошових коштів без ПДВ за відступлення права вимоги за кредитною заборгованістю без ПДВ, зазначеною в .п. 1.2. цього договору, до фактора/нового кредитора переходять права вимоги (замість клієнта/первісного кредитора) до боржника належного та реального виконання всіх грошових зобов`язань боржника, які випливають з умов кредитних договорів, в обсягах і на умовах, що існуватимуть на момент переходу цих прав.

Після отримання клієнтом/первісним кредитором грошових коштів без ПДВ за відступлення права вимоги за кредитною заборгованістю без ПДВ, зазначеною в п. 1.2. цього договору, фактор/новий кредитор вважається стороною кредитних договорів та до фактора/нового кредитора переходять усі права та обов`язки кредитора по відношенню до боржника, що належали до цього первісному кредитору за кредитними договорами в обсязі на умовах, що існуватимуть на момент переходу цих прав, а клієнт/первісний кредитор втрачає всі права за кредитними договорами (п. 1.6.).

Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест» перейшли права вимоги до Приватного акціонерного товариства Автомобільна компанія «Укртранс», які виникли на підставі Кредитного договору №45/07 від 14.06.2007, а також за договором забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором - за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, що не заперечувалось сторонами під час розгляду даної справи.

Судом встановлено, що 30.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» (новий іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест» (первісний іпотекодержатель) укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за №2098.

Відповідно до п. 1 Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019 первісний іпотекодержатель відступає у повному обсязі, а новий іпотекодержатель приймає всі права та обов`язки іпотекодержателя, що існують станом на дату укладення цього договору, в тому числі за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничною О.В., укладеним між Акціонерним комерційним банком «Київ» (Акціонерний банк «Укргазбанк» є первісним іпотекодержателем в силу Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та застави, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Київ» та Акціонерним банком «Укргазбанк», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №3060) та іпотекодавцем.

Згідно з п. 1.2 Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019 права та обов`язки первісного іпотекодержателя виникли на підставі Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеного 20.02.2019 між Акціонерним банком «Укргазбанк» та первісним іпотекодержателем.

Відповідно до п. 1.4 Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019 договорами іпотеки забезпечується виконання зобов`язань, об`єктом яких є грошові кошти, що випливають з Договору №45/07 про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії від 14.06.2007, який укладено між Акціонерним комерційним банком «Київ» та іпотекодавцем.

З моменту укладення цього договору та його нотаріального посвідчення до нового іпотекодержателя переходять всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за договорами іпотеки, зокрема, право вимагати від іпотекдоавця належного та реального виконання зобов`язань за договорами іпотеки в обсязі, розмірі та на умовах, що існують на момент переходу цих прав (п. 1.5 Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019).

Відповідно до п. 1.6 Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019 з моменту укладення цього договору та його нотаріального посвідчення новий іпотекодержатель вважається стороною договорів іпотеки, а первісний іпотекодержатель втрачає всі права та обов`язки за договорами іпотеки.

Таким чином, внаслідок укладення Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019, позивач набув права вимоги в якості іпотекодержателя за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007.

При цьому, судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №910/1050/14, яка набрала законної сили, замінено сторону виконавчого провадження ВП№58403631 по виконанню наказу № 910/1050/14 від 11.04.2014 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест» на Товариство з обмеженою відповідальністю «РІО ФІН» (позивача у даній справі).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач у позовній заяві вказує на те, що належним способом захисту його прав як іпотекодержателя є визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» прав іпотеки шляхом визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна, оскільки відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

При цьому, позивач зазначає, що правочин з відчуження іпотечного майна без згоди іпотекодержателя є недійсним в силу закону, тобто нікчемним.

За таких обставин позивач, просить суд:

1) застосувати наслідки нікчемності Договору купівлі-продаж майнових прав від 03.03.2012 №11-МП, укладеного між ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса», шляхом:

- визнання недійсним Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , що видане 23.12.2015 Управлінням державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 04.05.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим номером №3371, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 20.06.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А., за реєстровим номером №612, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- визнання недійсним Договору іпотеки від 20.06.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А., за реєстровим номером №615, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

2) визнати припиненим права іпотеки ОСОБА_2 за Договором іпотеки від 20.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А. за реєстровим номером №615;

3) скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47438202 від 20.06.2019 та запис №32078069 від 20.06.2019 про іпотеку;

4) скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47437668 від 20.06.2019 та запис №32077524 від 20.06.2019;

5) визнати за позивачем права іпотекодержателя за Договором іпотеки від 28.12.2007, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №2675, що укладений між АКБ «Київ» та ВАТ «АК «Укртранс» стосовно іпотечного майна: квартири АДРЕСА_6 , про що зробити відповідний запис у державному реєстрі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зважаючи на наступні обставини.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає зміст (предмет) і підставу позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача (відповідачів), стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, що тягнуть за собою певні правові наслідки. Поряд із цим, підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача (відповідачів). Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача (відповідачів) на захист проти позову.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, звернення позивачем з даним позовом до суду обумовлене набуття ним прав іпотекодержателя на квартиру АДРЕСА_8 .

При цьому, спір у даній справі не стосується права власності.

За таких обставин, здійснюючи розгляд справи з огляду на ті права позивача, за захистом яких він звернувся до суду (права іпотекодержателя), суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, виконання зобов`язань Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» перед Акціонерним комерційним банком «Київ» за Договором про надання кредиту №45/07 від 14.06.2007 забезпечувалось іпотекою на підставі Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» та Акціонерним комерційним банком «Київ», предметом якого були, в тому числі, майнові права на квартиру АДРЕСА_9 .

Як вбачається з Переліку інвесторів, за кошти яких Генеральним інвестором та Генеральним підрядником в особі Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» збудовано квартири в будинку АДРЕСА_1 (вих. №195 від 07.05.2013), квартира АДРЕСА_3 була поділена на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 131,00 кв.м., та квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м.

В контексті означеного суд зазначає, що виникнення речових прав на новостворене майно врегульовано статтею 331 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Правова позиція про те, що не є новоствореним об`єктом об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, викладена Верховним Судом України у постанові від 06.07.2016 у справі № 6-1213цс16.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №29/5005/6381/2011 викладено правову позицію про те, що створені внаслідок формального поділу об`єкти не можуть вважатись новоствореними в розумінні норм Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що внаслідок поділу квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 131,00 кв.м., та квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 47,9 кв.м., іпотека за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 не припинилась, тобто, предметом іпотеки є спірна квартира - квартира АДРЕСА_8 .

У ст. 593 Цивільного кодексу України зазначено, що право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов`язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів припинення іпотеки за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, зокрема, доказів припинення основного зобов`язання (виконання Договору №45/07 від 14.06.2007 - зважаючи на судові спори про стягнення заборгованості з позичальника та банкрутство позичальника) та доказів закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому, відповідно до п. 6.2 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання.

Так само, в матеріалах справи відсутні докази реалізації предмета іпотеки відповідно; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним.

За таких обставин, іпотека, предметом якої є квартира АДРЕСА_8 , за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 є чинною.

Як встановлено судом, предмет іпотеки Публічним акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» (іпотекодавцем) було відчужено Товариству з обмеженою відповідальністю «Каліса» за Договором №11-МП купівлі-продажу майнових прав від 03.03.2012, яке в свою чергу відчужило предмет іпотеки ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за №3371, від 04.05.2016.

В подальшому ОСОБА_3 відчужила квартиру АДРЕСА_8 на користь ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанком А.А., зареєстрований в реєстрі за №612, від 20.06.2019.

Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформація долучена позивачем до матеріалів справи), 20.06.2019 внесено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказану квартиру ( АДРЕСА_8 ).

Отже, наразі власником квартири АДРЕСА_8 є ОСОБА_1 .

У ст. 9 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на дату укладення Договору купівлі-продажу майнових прав №11-Мп від 03.03.2012) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов`язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі

витрати, понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки.

Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження.

Набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов`язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин.

Положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна).

До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки.

Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.07.2020 у справі №8-р/2020 зазначив, що положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником.

Таким чином, не зважаючи на перехід права власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 (квартиру АДРЕСА_8 ), іпотека за вказаним іпотечним договором є чинною.

За наведених обставин, так як іпотека за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 є чинною (доказів її припинення матеріали справи не містять), суд дійшов висновку, що наразі іпотекодержателем за договором іпотеки є Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» (позивач), іпотекодавцем - ОСОБА_1 (відповідач 1).

Крім того, як на підставу позову у даній справі позивач посилається на норми ст. 216 Цивільного кодексу України.

У статті 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 Цивільного кодексу України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналогічні положення містяться у статті 208 Господарського кодексу України, якою передбачено наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним. Зокрема, згідно з частиною другою вказаної норми, у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 Цивільного кодексу України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 Цивільного кодексу України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило статті 216 Цивільного кодексу України застосовується виключно до сторін правочину.

Так як предмет іпотеки за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 без згоди іпотекодержателя було відчужене Публічним акціонерним товариством «Автомобільна компанія «Укртранс» (іпотекодавцем) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Каліса» за Договором №11-МП купівлі-продажу майнових прав від 03.03.2012 (що свідчить про недійсність вказаного правочину в силу закону, його нікчемність), яке в свою чергу відчужило предмет іпотеки ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за №3371, від 04.05.2016, а в подальшому ОСОБА_3 відчужила квартиру АДРЕСА_8 на користь ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанком А.А., зареєстрований в реєстрі за №612, від 20.06.2019, застосування позивачем такого способу захисту як реституція (ст. 216 Цивільного кодексу України) є необґрунтованим, оскільки наслідки недійсності правочину застосовуються виключно до сторін такого правочину та коли майно, передане за таким правочином, наразі є в особи, якій воно передане.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У ст. 328 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України зазначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В даному контексті суд зазначає, що саме по собі посилання позивача на норми ст. 216 Цивільного кодексу України є недостатніми та неспроможними для задоволення позову в частині визнання недійсними правовстановлюючих документів відповідачів з огляду на положення ст.ст. 330, 387, 388 Цивільного кодексу України.

Однак, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» ґрунтується виключно на нормах ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та ст. 216 Цивільного кодексу України.

Будь-яких інших підстав позову позивачем суду не заявлено.

Враховуючи викладені обставини, а також оскільки право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, беручи до уваги порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до суду (право іпотекодержателя) суд дійшов висновку відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» в частині позовних вимог про:

1) застосування наслідків нікчемності Договору купівлі-продаж майнових прав від 03.03.2012 №11-МП, укладеного між ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса», шляхом:

- визнання недійсним Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , що видане 23.12.2015 Управлінням державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 04.05.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за реєстровим номером №3371, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Каліса» та ОСОБА_3 ;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 20.06.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А., за реєстровим номером №612, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Вказані позовні вимоги не призводять до відновлення порушених (невизнаних/оспорюваних) прав позивача як іпотекодержателя.

Оскільки суд дійшов висновку відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» у задоволенні вказаних вище позовних вимог у зв`язку з необґрунтованістю, суд не розглядає подану відповідачем 3 заяву про застосування позовної давності щодо вказаних позовних вимог.

При цьому, позовна давність була заявлена лише відповідачем 3 ( ОСОБА_3 ), тоді як іншими відповідачами позовна давність не заявлялась.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмітити, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Таким чином, оскільки відчуження предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_8 ) від Публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каліса» за Договором №11-МП купівлі-продажу майнових прав від 03.03.2012 відбулось без погодження з іпотекодержателем (банком), вказаний правочин (Договір №11-МП купівлі-продажу майнових прав від 03.03.2012) є недійсним в силу закону (нікчемним).

Так само, оскільки іпотека за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 була чинною, а відчуження предмета іпотеки від Товариства з обмеженою відповідальністю «Каліса» до ОСОБА_3 за Договором купівлі-продажу від 04.05.2016 та від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за Договором купівлі-продажу від 20.06.2019 було здійснено без погодження з іпотекодержателем, вказані правочини є також недійсними в силу закону (нікчемними).

Як встановлено судом, 20.06.2019 між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А., зареєстрований в реєстрі за №615, відповідно до умов якого згідно з Договором позики, посвідченого Посипанко А.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №614, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 263300,00 грн, а іпотекодавець зобов`язаний повернути суму позики у строк до 20.06.2029.

Відповідно до п. 2.1 Договору іпотеки №615 від 20.06.2019 на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_8 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (долучена позивачем до позовної заяви), до реєстру внесено запис про державну реєстрацію іпотек на підставі Договору іпотеки №615 від 20.06.2019.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Згідно з п. 1.13 Іпотечного договору №2675 від 28.12.2007 наступні іпотеки предмета іпотеки забороняються крім передачі предмета іпотеки в наступну іпотеку іпотекодержателю.

Таким чином, оскільки передача предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_8 ) за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 в наступну іпотеку від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на підставі Договору іпотеки №615 від 20.06.2019 була здійснена без погодження з первісним іпотекодержателем (за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007), Договір іпотеки №615 від 20.06.2019 є недійсним в силу закону (нікчемним).

Зважаючи на нікчемність Договору іпотеки №615 від 20.06.2019, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» в частині 1) визнання припиненим права іпотеки ОСОБА_2 за Договором іпотеки від 20.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А. за реєстровим номером №615; 2) скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47438202 від 20.06.2019; 3) скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47437668 від 20.06.2019, так як нікчемний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому спосіб захисту як скасування запису №32078069 від 20.06.2019 про іпотеку та скасування запису №32077524 від 20.06.2019 не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 23.06.2020 у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30.06.2020 у справі №922/3130/19, від 14.07.2020 у справі №910/8387/19, від 20.08.2020 у справі №916/2464/19.

Таким чином, суд відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» в частині скасування запису №32078069 від 20.06.2019 про іпотеку та скасування запису №32077524 від 20.06.2019.

При цьому, суд зазначає, що наявність в Реєстрі інформації про іпотеку та обтяження на підставі Договору іпотеки №615 від 20.06.2019 безпосередньо порушують права позивача, оскільки пріоритет - це переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно, а пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем прав іпотекодержателя, суд зазначає наступне.

Право іпотеки, на захист якого подано позов, є похідним речовим правом від права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Згідно зі статтею 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно.

Суд зазначає, що відчуження предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя, зміна власників предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_8 ) свідчить про те, що існує невизначеність у належному позивачу праві іпотеки за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, щодо предмета іпотеки та його власника, що свідчить про порушення права іпотеки позивача за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, яке підлягає захисту.

Отже позовна вимоги про визнання за позивачем прав іпотекодержателя відповідає способам захисту порушеного права, передбаченим чинним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №916/2828/18.

Тобто, для відновлення прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» як іпотекодержателя за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007 необхідним є повернення в становище, яке існувало до моменту порушення, тобто коли права позивача (іпотеко держателя) не ставилися під сумнів і він міг вільно користуватись цими правами за договором. З передбачених статтями 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України способів захисту прав, найбільш обґрунтованим і ефективним є саме визнання прав за позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №910/10963/19.

З огляду на встановлені вище судом обставини щодо набуття позивачем прав іпотекодержателя за Іпотечним договором №2675 від 28.12.2007, предметом іпотек за яким є квартира АДРЕСА_8 , суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» в частині визнання за позивачем прав іпотекодержателя за Договором іпотеки від 28.12.2007, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №2675, що укладений між АКБ «Київ» та ВАТ «АК «Укртранс», стосовно іпотечного майна: квартири АДРЕСА_6 , про що зробити відповідний запис у державному реєстрі.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Визнати припиненим права іпотеки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) за Договором іпотеки від 20.06.2019, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Посипанко А.А. за реєстровим номером №615.

3. Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47438202 від 20.06.2019.

4. Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Посипанко А.А. №47437668 від 20.06.2019.

5. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» (01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд. 59; ідентифікаційний код: 42567894) права іпотекодержателя за Договором іпотеки від 28.12.2007, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №2675, що укладений між АКБ «Київ» та ВАТ «АК «Укртранс», стосовно іпотечного майна: квартири АДРЕСА_6 , про що зробити відповідний запис у державному реєстрі.

6. В іншій частині позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

7. У позові до ОСОБА_3 відмовити.

8. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» (01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд. 59; ідентифікаційний код: 42567894) судовий збір у розмірі 3405 (три тисячі чотириста п`ять) грн 00 коп.

9. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін» (01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд. 59; ідентифікаційний код: 42567894) судовий збір у розмірі 5675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн 00 коп.

10. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 07.07.2022.

Суддя О.М. Спичак