ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2022 р. Справа№ 910/15387/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Синчанського С.О. за ордером;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 (повний текст складено 11.11.2021)

у справі №910/15387/21 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд"

до Дашкевича Максима Валерійовича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державний реєстратор в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит Олена Вікторівна

про визнання договору недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію

УСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд" (далі - позивач ) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Дашкевича Максима Валерійовича (далі - відповідач) та просило суд:

- визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015, укладений між позивачем та фізичною особою підприємцем Дашкевичем М.В.;

- скасувати рішення державного реєстратора в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит О.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 24448273 від 15.09.2015 16:57:06, запис про право власності 11183400 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення за №1 по №5 групи приміщень №75 (в літ.А), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний договір укладений внаслідок обману, оскільки відповідач повинен був оплатити майно у строк до 31.12.2020, однак після спливу строку оплати відповідач свої зобов`язання не виконав, з 11.02.2020 припинив підприємницьку діяльність, а у телефонній розмові відповідач повідомив позивачу, що не має можливості повного розрахунку і укладаючи договір свідомо ввів позивача в оману щодо наявності в нього грошових коштів і можливості розрахуватись, сподіваючись продати придбані приміщення дорожче ціни придбання, що у нього не вийшло.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав, також підтвердив відсутність у нього грошових коштів для виконання договору, пояснивши, що укладаючи договір повідомив позивачу про наявність грошових коштів, а сам сподівався продати придбані приміщення дорожче ціни придбання, що йому не вдалося.

Третьою особою подані пояснення у справі, в яких вона заперечувала щодо наявності підстав для визнання договору недійсним, оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, є підставою для його розірвання, а не для визнання недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2021 року у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки фактом введення в оману є не сама відсутність у відповідача грошових коштів, а навмисне укриття від позивача в момент укладення договору факту неможливості виконати взяті на себе зобов`язання по договору, як на момент його укладення, так і в майбутньому, і якби позивач знав про існування таких обставин, то відмовився б від укладання договору; як у відзиві, так і у заяві свідка відповідач повністю визнав позовні вимоги та підтвердив факт свідомого введення в оману позивача та укриття факту неможливості виконати взяті на себе зобов`язання.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу повністю визнав позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги, вважав їх підлягаючими задоволенню. Також просив розглядати справу без його участі.

Третя особа у письмових поясненнях послалась на те, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства; позивачем пропущено строк позовної давності; невиконання договору є підставою для його розірвання, а не для визнання недійним.

Сторони були повідомлені про дату та час розгляду справи в порядку, визначеному статтями 120, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), шляхом направлення ухвали суду на повідомлені адреси електронної пошти, а неявка у судове засідання відповідача і третьої особи не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 15.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд" (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Дашкевичем Максимом Валерійовичем (покупець) укладено нотаріально засвідчений Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015р. (далі - договір).

Згідно з п. 1.1 договору продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність від продавця нежитлові приміщення з №1 (один) по №5 (п`ять) груп приміщень №75 (сімдесят п`ять) (в літ. А), загальною площею 63 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 ( десять, літера "а"), корп. 1 .

У відповідності до п. 3.1 договору за домовленістю сторін ціна (вартість) нежитлових приміщень становить 566 562,50 грн в тому числі ПДВ (20%).

Відповідно до п. 3.2 договору розрахунок між сторонами за цим договором проводиться у безготівковій формі, шляхом перерахування покупцем ціни (вартості) нежитлових приміщень, визначеної в п. 3.1 цього договору на рахунок продавця в строк до 31 грудня 2020 року або іншим не забороненим законом способом.

На підставі вказаного договору за відповідачем було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Збирит Оленою Вікторівною згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24448273 від 15.09.2015 16:57:06. Номер запису про право власності: 11183400. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Однак, згідно пояснень сторін, в порушення умов договору відповідач у встановлений строк вартість придбаних нежитлових приміщень не сплатив, а з 11.02.2020 було зареєстровано припинення ним підприємницької діяльності.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України, як такий, що вчинений внаслідок обману, а рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте третьою особою на підставі вказаного договору, підлягає скасуванню відповідно до ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки відповідач свої зобов`язання стосовно оплати вартості нежитлових приміщень не виконав, вказав про відсутність у нього грошових коштів для розрахунків за договором, сподівався продати придбані нежитлові приміщення дорожче ціни придбання.

Відповідач в процесі розгляду справи подав відзив на позов та нотаріально засвідчену заяву, у яких вказав, що на момент укладання договору у нього були відсутні грошові кошти для його виконання, проте, він повідомив позивачу про те, що грошові кошти у нього є і він зможе повністю розрахуватись у визначений договором строк, оскільки сподівався продати придбані приміщення дорожче ціни придбання, що йому не вдалося.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх безпідставність і необґрунтованість.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки між позивачем і відповідачем у даній справі виникли на підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.09.2015.

Предметом розгляду даного спору є матеріально-правова вимога про визнання недійсним вказаного договору з підстав введення позивача (продавця) в оману стосовно можливості відповідачем (покупцем) оплатити вартість проданого майна та скасування державної реєстрації прав на майно за спірним договором.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. № 6-301цс15 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі №916/5073/15).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Положеннями частини 1 статті 230 ЦК України, на яку посилається позивач, встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом наведеної норми з урахуванням частини 1 статті 229 ЦК України, істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

При цьому сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2 ст. 230 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №172/1457/19-ц.

Позивач зазначає про те, що відповідач не мав і не має грошових коштів на оплату придбаного майна та ввів позивача в оману стосовно їх наявності на момент укладання договору.

Однак, як вбачається з пояснень відповідача, він мав намір продати придбані приміщення дорожче ціни придбання і повністю розрахуватись з позивачем, що йому не вдалось, і це є ризиком підприємницької діяльності, проте, не свідчить про недобросовісність поведінки відповідача і наявність умислу на невиконання договору.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутність у відповідача грошових коштів для здійснення розрахунку з позивачем за договором не свідчить про наявність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки відсутність коштів не може бути розцінена як обман у розумінні ст.203 ЦК України, а позивач не позбавлений можливості звернутися з позовом до суду для захисту своїх грошових прав, тому позовна вимога про визнання договору недійсним є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора, то вона є похідною від вимоги про визнання договору недійсним, у задоволенні якої відмовлено, а тому також не підлягає задоволенню.

Посилання третьої особи на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, є необґрунтованими, оскільки позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились. Вказаний правовий висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, від 05.06.2019 у справі №904/1083/18.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані позивачем докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерно-будівельна компанія "Спецбуд" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02 листопада 2021 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.07.2022.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко