ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" червня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/881/22
Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,

при секретарі судового засідання Борисовій Н.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївни до відповідача: фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни про стягнення 24420,62 грн заборгованості.

Встановив:

18.05.2022 р. фізична особа-підприємець Семера Вікторія Анатоліївна (далі ФОП Семера В.А., позивач) звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни (далі ФОП Наумова О.О., відповідач) 24420,62 грн заборгованості, з яких 5491,64 грн 3% річних та 18928,98 грн інфляційних нарахувань, нарахованих за період з 09.02.2021 р. по 28.01.2022 р., внаслідок несвоєчасного повернення безпідставно набутих відповідачем коштів у розмірі 189000,00 грн.

Обґрунтовуючи звернення з позовом до господарського суду ФОП Семера В.А. посилається на те, що у період з 22.03.2018 р. по 13.04.2018 р. помилково (за відсутності будь-якої правової підстави) перераховано ФОП Наумовій О.О. 189000,00 грн. З метою повернення безпідставно перерахованих коштів ФОП Наумовій О.О. 15.01.2021 р. надіслано відповідно вимогу, яка отримана відповідачем 01.02.2021 р., однак проігноровала останньою, у зв`язку з чим позивачем звернувся до Господарського суду Одеської області за захистом порушених прав.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 р. по справі № 916/748/21 за позовом ФОП Семера В.А. до ФОП Наумової О.О., залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 р., встановлено факт отримання ФОП Наумовою О.О. вимоги від 15.01.2021 р. про повернення коштів 01.02.2021 р., відтак з урахування приписів частини 2 статті 530 ЦК України у позивача з 09.02.2021 р. виникло право нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2022 р. позовній заяві ФОП Семера В.А. присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 916/881/22 та визначено суддю Господарського суду Одеської області Гута С.Ф. для розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.05.2022 р. прийнято позовну заяву ФОП Семери В.А. до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/881/22, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 14.06.2022 р.

13.06.2022 р. ФОП Наумовою О.О. реалізовано право на подачі відзиву на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи підстави, які суд має врахувати для відмови у задоволенні позову відповідач посилається на те, що нею не отримано вимогу від 17.02.2022 р., в якій запропоновано оплатити заборгованість, яка є предметом позову; позивач просить стягнути інфляційні витрати, у той час як частина 2 статті 625 ЦК України передбачає право стягнення боргу з урахуванням інфляційних витрат, а борг, в свою чергу, стягнуто на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 р. по справі № 916/748/21. Додатково посилається на те, що в рамках примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 р. по справі № 916/748/21 приватним виконавцем Цинєвим В.О. в рамках виконавчого провадження № 6680907 13.09.2021 р. накладено арешт на грошові кошти, хоча відповідні кошти перераховано позивачу лише у січні 2022 р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.06.2022 р. відкладено розгляд справи на 27.06.2022 р.

21.06.2022 р. від ФОП Семери В.А. надійшла заява про проведення призначеного на 27.06.2022 р. судового засідання за її відсутності.

Окрім вказаної заяви, 21.06.2022 р. від ФОП Семери В.А. надійшла відповідь на відзив, в якій підтримує раніше заявлені позовні вимоги та просить позов задовольнити. Додаткового повідомляє суду, що вимога від 17.02.2022 р. надсилалась відповідачу на зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу (при цьому на аналогічну адресу надіслано копію позовну заяву), підстави неотримання вказаної вимоги носять виключно суб`єктивний характер, оскільки копію позовної заяви відповідачем отримано. Посилається на те, що позивачем використано наявну в неї можливість надіслати відповідачу відповідну вимогу.

В судове засідання 27.06.2022 р. представники сторін не з`явились. Позивач клопотав про проведення судового засідання за її відсутності, відповідач про засідання суду повідомлявся шляхом надсилання копії ухвали на зазначену у відзиву адресу. При цьому копію ухвали про відкриття провадження відповідачем отримано під розписку 31.05.2022 р.

Приписами статті 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, суд встановив:

22.03.2018 р. відповідно до платіжного доручення № 64 ФОП Семерою В.А. перераховано ФОП Наумовій О.О. 105000,00 грн.

27.03.2018 р. відповідно до платіжного доручення № 67 ФОП Семерою В.А. перераховано ФОП Наумовій О.О. 51000,00 грн.

13.04.2018 р. відповідно до платіжного доручення № 73 ФОП Семерою В.А. перераховано ФОП Наумовій О.О. 33000,00 грн.

Аналогічні операції з перерахування коштів відображено у банківський виписці АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» щодо рахунку ФОП Семери В.А.

15.01.2021 р. ФОП Семерою В.А. надіслано вимогу ФОП Наумовій О.О. про повернення безпідставно перерахованих коштів у розмірі 234456,08 грн, з яких 189000,00 грн основного боргу, 29614,10 грн інфляційних нарахувань та 15841,98 грн 3% річних (інфляційні нарахування та 3% річних нараховано до 15.01.2021 р.).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 р. у справі № 916/748/21 (за позовом: ФОП Семери В.А. до відповідача: ФОП Наумової О.О. про стягнення 234456,08 грн, з яких 189000,00 грн безпідставно набутих, 29614,10 грн інфляційних нарахувань та 15841,98 грн 3% річних) встановлено: факт перерахування позивачем відповідачу коштів у розмірі 189000,00 (платіжні доручення від 22.03.2018 р. № 64, від 27.03.2018 р. № 67, від 13.04.2018 р. № 73); надсилання позивачем відповідачу вимоги 15.01.2021 р. про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 234456,08 грн; отримання відповідачем вимоги від 15.01.2021 р. 01.02.2021 р. та зазначено, що з урахуванням приписів частини 2 статті 530 ЦК України у відповідача саме з 09.02.2021 р. виникло прострочення виконання зобов`язання та саме з цієї дати є за можливе нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 р. у справі № 916/748/21 стягнуто з ФОП Наумової О.О. на користь ФОП Семери В.А. 189000,00 грн безпідставно набутих коштів, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 р. рішення Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 р. у справі № 916/748/21 залишено без змін.

13.09.2021 р. приватним виконавцем Цинєвим В.О. в рамках виконавчого провадження № 66809072 з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 07.09.2021 р. № 916/748/21 про стягнення з ФОП Наумової О.О. на користь ФОП Семери В.А. 189000,00 грн безпідставно набутих коштів та 2835,00 грн судового збору винесено постанову про накладання на підставі статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт кошті боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладання арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ФОП Наумової О.О.

Відповідно до банківської виписку АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» по рахунку ФОП Семери В.А.: 18.01.2022 р. зараховано 4797,47 грн від Цінєва В.О. із призначенням платежу «стягнуті кошти ВП №66809072, наказ № 916/748/21, стягнутих з ФОП Наумової О.О.); 27.01.2022 р. зараховано 7566,00 грн від Цінєва В.О. із призначенням платежу «стягнуті кошти ВП №66809072, наказ № 916/748/21, стягнутих з ФОП Наумової О.О.); 28.01.2022 р. зараховано 144134,94 грн від Цінєва В.О. із призначенням платежу «стягнуті кошти ВП №66809072, наказ № 916/748/21, стягнутих з ФОП Наумової О.О.).

17.02.2022 р. ФОП Семери В.А. складено, а відповідно до описку вкладення надіслано 21.01.2022 р. відповідачу вимогу про відшкодування інфляційних нарахувань у розмірі 18928,98 грн та 3 % річних у розмірі 5491,64 грн.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:

Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

За змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, його порушення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 р. у справі № 922/2391/16.

У постановах від 05.08.2020 р. у справі № 906/282/16, від 13.08.2019 р. у справі № 910/11164/16, від 12.06.2018 р. у справі № 927/976/16, від 29.04.2020 р. у справі № 906/557/19 викладені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 75 ГПК України, відповідно до яких обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

З огляду на вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що Господарським судом Одеської області у рішенні від 26.07.2021 р. по справі № 916/748/21 (за позовом ФОП Семери В.А. до ФОП Наумової О.О. про стягнення безпідставно отриманих коштів) встановлено: факт перерахування позивачем відповідачу коштів у розмірі 189000,00 (платіжні доручення від 22.03.2018 р. № 64, від 27.03.2018 р. № 67, від 13.04.2018 р. № 73); надсилання позивачем відповідачу вимоги 15.01.2021 р. про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 234456,08 грн; отримання відповідачем вимоги від 15.01.2021 р. 01.02.2021 р. та зазначено, що з урахуванням приписів частини 2 статті 530 ЦК України у відповідача саме з 09.02.2021 р. виникло прострочення виконання зобов`язання та саме з цієї дати є за можливе нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Обов`язок щодо повернення безпідставно набутих коштів за своєю суттю є грошовим зобов`язанням. З огляду на це, до даних правовідносин може бути застосовано положення статті 625 ЦК України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, господарський суд за допомогою калькулятора штрафних санкцій (https://precedent.ua/) встановив, що позивачем невірно розраховано суми 3% річних, при цьому сума інфляційних нарахувань розраховано вірно.

Здійснивши власний розрахунок (в межах заявлених позивачем вимог), господарський суд встановив, що стягненню з ФОП Наумової О.О. підлягає 18928,98 грн інфляційних нарахувань: 480.48 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. 18.01.2022 р. на суму 4797.47 грн; 4296.84 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 27.01.2022 р. на суму 42902.59 грн; 5738.78 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 28.01.2022 р. на суму 57299.94 грн; 5107.82 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 28.01.2022 р. на суму 51000.00 грн; 3305.06 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 28.01.2022 р. на суму 33000.00 грн та 5476,12 грн 3% річних, з яких: 135.25 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. 18.01.2022 р. на суму 4797.47 грн; 1241.24 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 27.01.2022 р. на суму 42902.59 грн; 1662.48 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 28.01.2022 р. на суму 57299.94 грн; 1479.70 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 28.01.2022 р. на суму 51000.00 грн; 957.45 грн нарахованих в період з 09.02.2021 р. по 28.01.2022 р. на суму 33000.00 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно посилань ФОП Наумової О.О. на те, що нею не отримано вимогу від 17.02.2022 р. щодо сплати інфляційних нарахувань та 3% річних господарський суд зазначає, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, враховуючи те, що рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2021 р. встановлено факт отримання 01.02.2021 р. вимоги про повернення 189000,00 грн безпідставно отриманих коштів, та те, що саме з 09.02.2021 р. у позивача виникло право нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань. Відтак отримання чи не отримання надісланих пізніше вимог не може розцінюватись як виставлення вимоги кредитора, оскільки право вимоги щодо сплати виникло у позивача з 09.02.2021 р., відтак і обов`язок відповідача щодо сплати коштів виник саме з 09.02.2021 р.

Стосовно того, що приватним виконавцем Цинєвим В.О. накладено арешт на кошти, які відповідач повинен був перерахувати позивачу, господарський суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. У той же, час накладання арешту не свідчить про примусове стягнення з боржника відповідних коштів, оскільки стягнення передбачає їх наявність на відповідному рахунку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Приписи статті 79 ГПК України встановлюють, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005 р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Пунктом 2 частини 1 та пунктом 1 частини 4 статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючисьст.ст.13,20,73,74,76,86,126,129,165,232,233,237,238,240,241

Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївна до відповідача: фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни про стягнення 24420,62 грн заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця Наумової Олени Олександрівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Семери Вікторії Анатоліївна ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 5476/п`ять тисяч чотириста сімдесят шість/грн 12 коп. 3% річних, 18928/вісімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять вісім/грн 98 коп. інфляційних нарахувань та 2481/дві тисячі чотириста вісімдесят одну/грн 00 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст складено 04 липня 2022 р.

Суддя С.Ф. Гут