ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2022 р. Справа№ 910/12109/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Владимиренко С.В.

Корсака В.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021

у справі № 910/12109/21 (суддя: Комарова О.С.)

за позовом фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна Установа «Європейська кредитна група»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1

про стягнення 16 046, 55 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Дарк Мехмет звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна Установа «Європейська кредитна група» про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 16 046, 55 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказані грошові кошти були перераховані від імені позивача головним бухгалтером ФОП Дарк Мехмет - ОСОБА_1, в рахунок погашення власних зобов`язань за кредитним договором № /233998. Позивач вказує, що перерахування ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 16 046, 55 грн з рахунку ФОП Дарк Мехмет на рахунок відповідача не може вважатись заміною кредитора в зобов`язанні внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Таким чином, позивач доводить, що оскільки він не є стороною цього договору, то перерахування коштів відбулось безпідставно і ці кошти мають бути йому повернуті відповідачем на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, зазначив що, незважаючи на відсутність у позивача безпосередніх зобов`язальних правовідносин з відповідачем, позивач перерахував кошти не помилково, а саме в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем за кредитним договором, у зв`язку з чим кредитор, отримавши вказані кошти, прийняв їх в якості належного виконання зобов`язання боржника. Також, судом встановлено, що кошти, отримані як оплата за кредитним договором і набуті відповідачем за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення, натомість в спірних правовідносинах має місце виконання обов`язку боржника іншою особою, врегульоване положеннями статті 528 ЦК України. Крім того, суд зазначив, що ефективним способом захисту прав позивача, буде звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в порядку статей 512, 528 ЦК України, як нового кредитора у зобов`язанні за кредитним договором, або звернення до суду з позовом про стягнення шкоди, завданої ОСОБА_1 при виконанні трудових обов`язків в порядку глави IX Кодексу законів про працю України, тому позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП Дарк Мехмета звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги щодо скасування рішення апелянт посилається на те, що оплата суми зобов`язань ОСОБА_1 з банківського рахунку ФОП Дарк Мехмет не може розглядатися як виконання третьою особою зобов`язань перед кредитором, оскільки між сторонами не дотримано наступних зобов`язань щодо вимог до заміни боржника у зобов`язанні, зокрема, не було дотримано форми правочину про зміну боржника, що передбачається ст. 511 ЦК України. Крім того, скаржник вказує на відсутність доказів покладення ОСОБА_1 та добровільного прийняття Дарком Мехметом обов`язку виконання останнім зобов`язань ОСОБА_1 перед іншими особами в порядку п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України. Позивач наголошує, що відсутні жодні підстави, які б давали право ФОП Дарк Мехмет виконати зобов`язання ОСОБА_1 без її згоди згідно приписів ст. 528 ЦК України.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2021, апеляційна скарга у справі № 910/12109/21 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), ОСОБА_4., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 вирішення питання, щодо подальшого руху апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021, відкладено до надходження матеріалів справи № 910/12109/21.

До Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду міста Києва, на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 20.12.2021, надійшли матеріали справи №910/12109/21.

У зв`язку з звільненням судді ОСОБА_4 у відставку, яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2022, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О (головуючий), Корсак В.А., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 справу № 910/12109/21 за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 прийнято до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Владимиренко С.В.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21 було залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліку шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказу сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3405,00 грн.

В межах строків встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги до якої останній додав квитанцію № 13613 від 13.12.2021 на суму 3405,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 поновлено фізичній особі-підприємцю Дарк Мехмету строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21; справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

Про перегляд справи в апеляційному порядку сторони повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі засобами електронного зв`язку, а також відомості щодо розгляду справи судом апеляційної інстанції було оголошено на офіційному веб-сайті Судова влада України.

Згідно долученого до матеріалів справи повідомлення про вручення поштового відправлення та роздруківки трекінгу поштового відправлення 125 з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» третьою особою отримано рекомендовану кореспонденцію суду, то в силу приписів п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України вона є належним чином повідомленою про перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21.

Крім того, представником апелянта через систему «Електронний суд» 30.05.2022 подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

У встановлений апеляційним судом строк відповідач не скористався правом на подачу візиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки сторони письмово висловили свою правову позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 10.01.2017 між фізичною особою-підприємцем Дарк Мехметом (роботодавець) та ОСОБА_1 (працівник) укладено Трудовий договір з головним бухгалтером б/н (далі - Трудовий договір) за яким працівника прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера ФОП « Дарк Мехмет » безстроково (п.п. 1.1, 1.2 Трудового договору).

Відповідно до п. 2.1 Трудового договору, працівник забезпечує організацію і ведення бухгалтерського обліку, а також контроль за раціональним використанням матеріальних і фінансових ресурсів підприємства.

Згідно пп. 2.2.3 Трудового договору, до обов`язків ОСОБА_1 віднесено, зокрема, використання для проведення банківських операцій, здійснення оплат та платежів, логіни та паролі тощо, власний електронно-цифровий підпис та електронний ключ доступу та/або електронний підпис та ключ доступу власника (підписанта, керівника) до будь-яких програм пов`язаних з електронним банкінгом, інших засобів програмного забезпечення аналогічних за функціоналом. Також вказаним підпунктом Трудового договору визначено, що ОСОБА_1 отримала доступ до рахунків підприємства для проведення відповідних платежів та оплат.

Як вбачається з посадової інструкції головного бухгалтера, затвердженої 10.01.2017 уповноваженою особою ФОП Дарк Мехмет, бухгалтер самостійно веде фінансові, матеріальні, виробничі, господарські розрахунки (п. 2), за письмовим погодженням з власником (керівником) підприємства проводить розрахунки з іншими кредиторами відповідно до договірних зобов`язань (п. 6), отримує доступ до рахунків підприємства для проведення відповідних платежів та оплат (п. 11), оформлює платежі за матеріальні, комунальні та інші послуги (п. 15).

Відповідальність бухгалтера, її межі та порядок притягнення визначено розділом IV Посадової інструкції.

06.12.2019 Трудовій договір припинено у зв`язку із поданням ОСОБА_1 заяви про звільнення.

Також, в день звільнення ОСОБА_1 склала рукописну заяву, в якій повідомила, що отримувала у борг онлайн кредити, повідомити про них не змогла, неодноразово сплачувала борг з рахунків компанії, сподіваючись вирішити виниклі кредитні негаразди, а у подальшому повернути кошти компанії, повернення коштів зобов`язувалась виконати у строки призначені директором готелю та власником Дарком Мехметом .

Так, відповідно до меморіального ордеру № 773 від 21.06.2019, з банківського рахунку ФОП Дарк Махмет перераховано на банківський рахунок відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» грошові кошти у розмірі 16 046, 55 грн з призначенням платежу «Оплата за договором № /233998».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що вказані грошові кошти були перераховані від імені позивача головним бухгалтером ФОП Дарк Мехмет - ОСОБА_1 в рахунок погашення власних зобов`язань за кредитним договором № /233998, при цьому позивач не є стороною цього договору, а відтак вбачає, що перерахування коштів відбулось безпідставно і ці кошти мають бути йому повернуті відповідачем на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Близьку за змістом позицію викладено у постановах Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 915/411/19.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору, або була відсутня взагалі.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі договірних правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для перерахування коштів згідно меморіального ордера № 773 від 21 червня 2019 року у розмірі 16 046, 55 грн була оплата за договором про надання фінансового кредиту № /233998 від 12.02.2019.

З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНА УСТАНОВА «ЄВРОПЕЙСЬКА КРЕДИТНА ГРУПА» (товариство) та ОСОБА_1 (клієнт) було укладено договір про надання фінансового кредиту № /233998, відповідно до умов якого товариство надало клієнту фінансовий кредит в розмірі 3 000, 00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Підпунктом 3.2.2 кредитного договору визначено обов`язок товариства прийняти від клієнта виконання зобов`язання за цим договором (в тому числі дострокове) як частинами, так і в повному обсязі.

Поряд із цим, підпунктом 3.1.4 кредитного договору передбачено право товариства без згоди клієнта поступитися своїм правом вимоги за даним договором третій особі, в зв`язку з чим відбудеться заміна сторони - кредитодавця за цим договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.

Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 року при розгляді справи № 6-15цс15.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незважаючи на відсутність у позивача безпосередніх зобов`язальних правовідносин з відповідачем, позивач перерахував кошти не помилково, а саме в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем за кредитним договором № /233998 від 12.02.2019, у зв`язку з чим кредитор, отримавши вказані кошти, прийняв їх в якості належного виконання зобов`язання боржника.

Таким чином, кошти, отримані як оплата за кредитним договором і набуті відповідачем за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення, натомість в спірних правовідносинах має місце виконання обов`язку боржника іншою особою, врегульоване положеннями статті 528 ЦК України.

Поряд з викладеним, колегія суддів звертає увагу на наявну в матеріалах справи розписку ОСОБА_1 , відповідно до змісту якої остання зобов`язується повернути позивачу всі незаконно привласнені кошти.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулося у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Близька правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі № 6-3090цс15.

При цьому, конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 922/2216/18.

Щодо ефективності способу захисту прав позивача щодо звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Статтею 130 Кодексу законів про працю України визначені загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Частинами першою та другою цієї статті визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За приписами частин 1-3 статті 136 Кодексу законів про працю України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005, заява № 38722/02).

Крім того слід зазначити, що визначення способу захисту, а саме визначення позовних вимог, обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування, оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими вимогами та підставами, викладеними саме позивачем.

Виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - "суд знає закон", при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідних позовних вимог позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який, заперечуючи проти позову, наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позивачем вимог, оскільки ефективним способом захисту прав позивача, буде звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості ОСОБА_1 в порядку статей 512, 528 ЦК України, як нового кредитора у зобов`язанні за кредитним договором № /233998 від 12.02.2019, або звернення до суду із позовом про стягнення шкоди, завданої ОСОБА_1 при виконанні трудових обов`язків в порядку глави IX Кодексу законів про працю України.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

За приписами ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені оскаржуваного рішення судом першої інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи позивача, із посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладається на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дарк Мехмета на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 у справі № 910/12109/21 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на фізичну особу-підприємця Дарк Мехмета.

4. Справу № 910/12109/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.В. Владимиренко

В.А. Корсак