судді Кібенко О.Р.
cправа № 910/5006/21
1. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу Міністерства оборони України (далі - Міністерство) на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2021 у справі №910/5006/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Захисні технології України" (далі - Товариство) про внесення змін до договору на поставку від 22.06.2020 №286/3/20/119 (далі - договір), вирішив закрити касаційне провадження.
2. Міністерство підставою касаційного оскарження визначило п.1 ч.2 ст.287 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК), посилаючись на те, що суди неправильно застосували норми ч.2 ст.651, частин 1, 2 ст.652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) без урахування висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 про те, що "сертифікат Торгово-промислової палати (далі - ТПП) про засвідчення форс-мажорних обставин не є підставою для внесення змін до договору, якщо лише самим договором не передбачено іншого; сертифікат ТПП про засвідчення форс-мажорних обставин може бути підставою для звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань".
3. Колегія суддів при закритті провадження на підставі п.5 ч.1 ст.296 ГПК виходила з того, що висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/9258/20, на яку посилався скаржник, стосується правовідносин, які не є подібними за суб`єктним й об`єктним критеріями до правовідносин у справі, що переглядається.
4. Колегія суддів зазначила наступне:
- у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 Верховний Суд розглядав спір між двома юридичними особами приватного права, що укладали договір на основі вільного волевиявлення, а у справі №910/5006/21, стороною (замовником) є Міністерство, яке здійснює закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до Закону "Про публічні закупівлі", і предметом спору є внесення змін до договору про закупівлю;
- у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20, на яку посилається скаржник, Верховний Суд не вирішував питання щодо застосування норми п.4 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", що була застосована судами передніх інстанцій у сукупності з нормою ст.652 ЦК;
- у справі №910/9258/20 Верховний Суд зробив висновок, що підтвердження форс-мажорних обставин може бути підставою для звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань (що не є предметом розгляду у справі №910/5006/21), а не для примусового внесення змін до відповідного договору, якщо лише самим договором не передбачено іншого; у спірних договорах суборенди правове регулювання відносин сторін у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин обумовлене саме в контексті відповідальності;
- Верховний Суд не вирішував питання, чи можуть бути внесені зміни до договору про закупівлю, якщо спеціальним Законом передбачено інше, як у справі, що переглядається.
5. Не можу погодитися з зазначеними висновками, що містяться в ухвалі від 07.06.2022. Вважаю, що правовідносини у справах №910/5006/21 та №910/9258/20 є подібними, а суди застосували положення ст.652 ЦК без врахування висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 з огляду на таке.
6. Суди попередніх інстанцій встановили, що між Міністерством та Товариством укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (далі - договір). Однак через простій на виробництві з 05.08.2020 по 31.10.2020 включно, викликаний поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), Товариство призупинило поставки товару та не встигло поставити партію товару в кількості 5 000 шт. у 2020 році (дія договору - до 31.12.2020 включно), з огляду на що звернулось до суду з позовом про зміну строку та обсягів виконання зобов`язання.
7. Міністерство заперечувало проти внесення змін до договору, оскільки форс-мажорні обставини можуть слугувати лише підставою для звільнення від відповідальності, а не для внесення змін до договору.
8. Суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що сертифікат ТПП є доказом того, що визначені в ньому форс-мажорні обставини мали безпосередній вплив на строки поставки позивачем товару за укладеним Договором, і що існування форс-мажорних обставин призвело до затримки виготовлення та відповідно поставки товару на користь відповідача. На підставі цього, суди, керуючись приписами ст. 652 ЦК, дійшли висновку про задоволення позовних вимог про внесення змін до договору.
9. Вважаю відповідні висновки помилковими.
10. Відповідно до ч.1 ст.617 ЦК, ч.2 ст.218 Господарського кодексу України (далі - ГК) та ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.
11. Непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.
12. Верховний Суд у справі №910/9258/20, на яку посилався скаржник, дійшов висновку, що підтвердження форс-мажорних обставин може бути підставою для звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань, а не для примусового внесення змін до відповідного договору, якщо лише самим договором не передбачено іншого.
13. Суди встановили, що у п.8.1. договору сторони передбачили звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у разі виникнення обставин непереборної сили. У п.8.4 договору сторони погодили, що у разі, коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж 30 календарних днів, кожна із сторін в установленому порядку має право розірвати Договір. Якщо обставини, зазначені в п. 8.1 договору, будуть продовжуватись більше 30 календарних днів, то кожна із сторін буде вправі розірвати Договір повністю чи частково.
14. Отже, сторони у Договорі передбачили можливість розірвання договору, якщо форс-мажор триватиме більше 30 днів, а не внесення до нього змін щодо строку.
16. Отже, форс-мажор (ст.617 ЦК) та істотна зміна обставин (ст.652 ЦК) є різними правовими ситуаціями, і ст.652 ЦК не може бути застосована у випадку існування форс-мажору.
17. Продовження строку дії договору внаслідок форс-мажору є можливим лише якщо сторони це прямо вказали в умовах договору, або уклали додаткову угоду про це за взаємною згодою сторін вже після виникнення форс-мажорних обставин (можливість чого передбачена у п.4 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі").
18. Враховуючи це, вважаю, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі №910/9258/20 щодо правових наслідків форс-мажорних обставин, що призвело до необґрунтованого задоволення позовних вимог.
19. З огляду на наведене, вважаю, що Верховний Суд у справі №910/5006/21 повинен був розглянути касаційну скаргу Міністерства по суті та її задовольнити, оскаржувані рішення судів скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
20. Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя О. Кібенко