ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"23" червня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/4106/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:

від позивача за первісним позовом: Добров Р.М. - самопредставництво,

від відповідача за первісним позовом: адвокат Ковальчук Р.М. ордер,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/4106/21

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, )

до відповідача: Приватного підприємства «Спартак» (вул. Преображенська, буд.21, м.Одеса, 65045, )

про виселення,

та за зустрічним позовом: Приватного підприємства «Спартак» (вул. Преображенська, буд.21, м.Одеса, 65045, )

до відповідача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, )

про стягнення 31540,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору.

31.12.2021 за вх.№4240/21 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного підприємства «Спартак» про виселення.

Підставою названого позову позивач визначив невиконання відповідачем укладеного між ними договору оренди №32Р (2036) від 24.05.2006 в частині повернення об`єкту оренди, у зв`язку з закінченням його строку дії.

28.01.2022 на адресу Господарського суду Одеської області надійшла зустрічна позовна заява Приватного підприємства «Спартак» до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення заборгованості в розмірі 31540,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями ПП «Спартак» на сплату орендної плати за весь час дії договору оренди та після його закінчення, проте позивач не користувався орендованим майном через причини, які від нього не залежали.

2. Короткий зміст аргументів учасників справи.

2.1. Аргументи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради (надалі ДКВ ОМР) зазначає, що між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (далі - орендодавець) та Приватним підприємством «СПАРТАК» (далі - орендар) укладено договір оренди від 16.05.2006 № 32/Р відповідно до якого надано в строкове платне користування об`єкт комунальної власності - нежитлове приміщення, загальною площею 13,0 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21.

24.05.2006 між орендодавцем та орендарем укладено договір оренди № 32/Р у нотаріальній формі та зареєстровано в реєстрі за № 2036, предметом договору залишилося нежитлове приміщення, загальною площею 13,0 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21. Строк дії договору встановлено до 24.05.2011.

Додатковим погодженням від 24.02.2007 перераховано місячну орендну плату.

Додатковим погодженням від 03.10.2011 у тексті договору назву орендодавця змінено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради, на підставі рішення Одеської міської ради від 28.02.2011 № 384-VI «Про затвердження положень про виконавчі органи Одеської міської ради» та продовжено строк дії договору до 01.10.2012.

Додатковим договором від 08.02.2013 сторони договору продовжили строк дії договору до 08.02.2015, внесли зміни до п.1.2. шляхом перерахування місячної орендної плати та п. 4.2. договору доповнили підпунктом «м» стосовно сплати за власні кошти плату за користування земельною ділянкою.

Додатковим договором від 20.12.2016 сторони продовжили строк дії договору до 20.12.2018, внесли зміни до п. 4.1, виклавши у наступній редакції «Вказане у п.1.1 приміщення орендодавцем передано орендарю виключно для використання під «Розміщення майстерні з надання побутових послуг населенню».

ДКВ ОМР вказує, що договір оренди від 24.05.2006 № 32Р (2036) було пролонговано автоматично в порядку та на умовах визначених ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.02.1992 до 20.12.2020 ( з урахуванням останнього додаткового договору від 20.12.2016).

При цьому, позивач за первісним позовом звертає увагу, що 27.12.2019 набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019, який введено в дію 01.02.2020.

Приймаючи до уваги загальні принципи дії нормативно-правових актів в часі, а також факт погодження сторонами в пункті 7.1 договору оренди застосування чинного законодавства України, з 1 липня 2020 року договір оренди, на переконання ДКВ ОМР, має продовжуватися в порядку, визначеному Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, де частиною 3 ст. 18 вказаного Закону передбачено, що договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Крім того, враховуючи Порядок передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, та те, що відповідач не відноситься до суб`єктів, які мають право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону передбачених у ст. 15 Закону№157-ІХ, а договір пролонгується не вперше, на думку позивача, наступна пролонгація повинна здійснюватися відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону №157-ІХ, тобто за результатами аукціону.

Так, за ствердженням позивача за первісним позовом, відповідачем не дотримано вимог положення ч. 3 ст. 18 Закону №157-ІХ від 03.10.2019, а також положень пункту 143 Порядку, а саме відповідач не звернувся до Департаменту з заявою про продовження договору оренди у відповідні строки, та у встановленому зазначеними нормами права порядку передбачена заява не надходила.

Отже, відсутні будь-які підстави передбачені договором оренди або нормами чинного законодавства України, якими врегульовано правовідносини що виникли між Департаментом та відповідачем на підставі договору оренди, щоб на теперішній час вважати договір оренди дійсним, а правовідносини продовженим.

Відтак, ДКВ ОМР наголошує, що оскільки продовження договору оренди відбувається відповідно до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ, яким в свою чергу встановлений відповідний порядок щодо продовження договірних відносин, термін дії договору від 24.05.2006 № 32Р (2036) закінчився 20.12.2020, тобто договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено, проте ПП «Спартак» у добровільному порядку не передав нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 13 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Садова, буд. 21.

У зв`язку з чим позивач за первісним позовом вважає, що відповідача необхідно виселити з нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 13 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Садова, буд. 21.

Щодо зустрічного позову ПП «Спартак» Департамент комунальної власності Одеської міської ради зазначає, що вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві не визнає повністю, доводи зустрічної позовної заяви вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Заперечуючи проти тверджень позивача за зустрічним позовом, ДКВ ОМР, крім раніше зазначеного, вказує, що пунктом 7.5. договору передбачено, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається.

Отже, зміни та доповнення до договору оренди від 24.05.2006 року № 32Р (2036) вносяться виключно за погодженням сторін.

ДКВ ОМР звертає увагу на те, що на адресу Департаменту не надходило листів від позивача щодо дострокового розірвання вищезазначеного договору, у зв`язку з невикористанням орендованого майна або ж неможливістю його використання, а тому термін дії договору сплив 20.12.2020 року.

Окрім цього, як стверджує відповідач за зустрічним позовом, позивач також не передавав орендовані приміщення за актом приймання-передачі Департаменту, у відповідності до пункту 4.7 договору та положень частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України.

Відтак, враховуючи зазначені вище обставини, та враховуючи те, що договір оренди від 24.05.2006 № 32Р (2036) є платним договором у розумінні положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, та те, що орендоване майно належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси та передається у тимчасове платне користування, отримання коштів від позивача у вигляді орендної плати на виконання умов договору оренди, які є обов`язковим для виконання, на думку ДКВ ОМР, є правомірними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства, зокрема положень Закону України «Про орендну державного та комунального майна» щодо сплати оренди в редакціях, чинних на момент дії договору.

Відповідач за зустрічним позовом стверджує, що позивач помилково застосовує положення статті 1212 ЦК України та наполягає повернення коштів як таких, що безпідставно набуті Департаментом, оскільки, орендар сплачував кошти відповідно до п.п. 2.1. та 2.4. договору, що був чинний, оскільки обов`язок з виконання грошових зобов`язань за договором покладений лише на позивача, а отже застосування норм передбачених статтею 1212 ЦК України до Департаменту неможливе.

Додатково відповідач зазначає, що відповідно до пункту 4.10 договору встановлено, що у випадку припинення дії цього договору у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує орендну плату по день підписання акта приймання-передачі приміщення.

2.2. Аргументи Приватного підприємства «Спартак».

ПП «Спартак» подано до суду зустрічний позов, де в обґрунтування своєї правової позиції останнє зазначило, що 24 травня 2006 року між Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради (орендодавець) та приватним підприємством «Спартак» (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №32/Р, предметом якого було приміщення загальною площею 13 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Садова 21. Строк дії договору до 24.05.2011 року.

Відповідно до п. 4.1. договору вказане в п. 1.1. приміщення орендодавцем передається орендарю виключно для використання під розміщення магазину непродовольчих товарів.

27 квітня 2007 року додатковим договором було внесено зміни в п. 2.2. договору оренди, в наслідок чого змінився розмір орендної плати. Додатковою угодою від 08.02.2013 року строк дії договору було продовжено до 08.02.2015 року.

20 грудня 2016 року додатковим договором сторони погодили викласти пункт 1.3. договору в новій редакції: « 1.3. Строк дії договору з 20 грудня 2016 року до 20 грудня 2018 року, але не більше ніж до моменту реконструкції будівлі».

30 листопада 2017 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було прийнято рішення №438 «Про заходи щодо подальшого використання непридатного для проживання житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, яким було вирішено:

- взяти до відома висновок комісії з обстеження стану житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, визначений у протоколі її засідання від 03 жовтня 2017 року;

- встановити подальше використання непридатного для проживання житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, як будівлі громадського призначення з виключенням функції торговельного центру;

- призначити управління капітального будівництва Одеської міської ради замовником із проектування та виконання ремонтно-реставраційних робіт із пристосуванням під громадську будівлю пам`ятки архітектури та містобудування, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21:- протиаварійні роботи та реставрація фасадів;- реабілітація з пристосуванням під будівлю громадського призначення.

На виконання вказаного рішення виконкому Одеської міської ради управління капітального будівництва Одеської міської ради в січні 2018 року оголосило тендерну закупівлю «Ремонтно-реставраційні роботи з пристосуванням під громадський будинок пам`ятки містобудування та архітектури за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21. Протиаварійні роботи та реставрація фасадів» UA-2018-01-16-000886-C. Закупівля не відбулась з тих причин, що всіх учасників дискваліфіковано.

В квітні 2018 року управління капітального будівництва Одеської міської ради було повторно проведено тендерну закупівлю «Ремонтно-реставраційні роботи з пристосуванням під громадський будинок пам`ятки містобудування та архітектури за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21. Протиаварійні роботи та реставрація фасадів» UA-2018-04-06-000460-с. Внаслідок проведених торгів, переможцем було визначено ТОВ «Укрспецпроект».

18 травня 2018 року між управлінням капітального будівництва Одеської міської ради (замовник) та ТОВ «Укрспецпроект» (підрядник) було укладено договір про закупівлю підрядних робіт за державні кошти №33-18/П, відповідно до умов якого підрядник зобов`язується виконати роботи, зазначені у проектно- кошторисній документації, а замовник - прийняти від підрядника завершені роботи та оплатити їх, за наявності бюджетних коштів на рахунку замовника, зокрема, ремонтно-реставраційні роботи з пристосуванням під громадський будинок пам`ятки містобудування та архітектури за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21. Протиаварійні роботи та реставрація фасадів.

Тобто, як вказує позивач за зустрічним позовом, починаючи з 18 травня 2018 року по кінець 2019 року в будівлі що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Садова 21 проводилися протиаварійні та реставраційні роботи, в період яких будівля не доступна в тому числі орендарям.

В січні 2020 року після закінчення протиаварійних та реставраційних робіт за адресою: м. Одеса, вул. Садова 21, управлінням капітального будівництва Одеської міської ради було проведено закупівлю UA-2020-01-21-003253-C «Послуг з охорони об`єкта, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21», внаслідок чого 31 березня 2020 року замовником укладено договір №6-20/О з ТОВ ОДА «ЛЕГІОН», який діяв до 12.02.2021 року.

В січні 2021 року управлінням капітального будівництва Одеської міської ради було повторно проведено закупівлю UA-2021-01-11-003799-а «Послуг з охорони об`єкта, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21», внаслідок чого 12 лютого 2021 року замовником укладено договір №4-21/О з ТОВ ОДА «ЛЕГІОН», який діє по сьогоднішній день.

Так, ПП «Спартак» стверджує, що на період проведення ремонтних робіт та по сьогоднішній день, в будь в кого окрім представника замовника (управління капітального будівництва Одеської міської ради) та підрядників, була відсутня можливість потрапити в орендоване приміщення, а всю будівлю, в тому числі орендоване майно, було передано підряднику для проведення реставраційних та протиаварійних робіт.

При цьому, позивач за зустрічним позовом наголошує, що відповідно до п. 4.5. договору оренди №32/р при проведенні орендодавцем реконструкції чи капітального ремонту будинку, пов`язаних з тимчасовим звільненням орендованого приміщення, орендар зобов`язаний його звільнити у 30-денний строк з дати надіслання повідомлення орендодавця з урахуванням п`ятиденного терміну поштового пробігу. За період тимчасового звільнення приміщення орендарем, орендна плата орендодавцем не стягується, проте, будь-яких повідомлень від орендодавця починаючи з 30 листопада 2017 року та по сьогоднішній день не надходило.

Між тим, орендар сплачував орендну плату за весь час дії договору оренди, навіть після його закінчення відповідно до п. 1.3. в редакції 2016 року, проте не користувався орендованим майном через причини, які від нього не залежали. Останній платіж було проведено в січні 2022 року, а загалом, за період з травня 2018 року ПП «Спартак» сплатило на користь ДКВ ОМР суму у розмірі 37600,57 грн.

Відтак, на переконання ПП «Спартак», договір оренди припинив свою дію відповідно до п. 1.3. договору з того моменту, коли управлінням капітального будівництва Одеської міської ради було укладеного договір підряду №33-18/П на проведення ремонтних, реставраційних робіт та передання вказаної аварійної будівлі, як будівельного майданчику підряднику (ТОВ «Укрспецпроект»). Починаючи з цього моменту орендар не мав можливості користуватися орендованим майном та як наслідок орендодавець отримував грошові кошти від орендаря без належної правової підстави. При цьому, виходячи із загального строку позовної давності, ПП «Спартак» звернулось до суду із стягненням безпідставно отриманих коштів за останні 3 роки, тобто із січня 2019 року по січень 2022 року в сумі 31540,70 грн.

3. Процесуальні питання вирішені судом.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2021 позовну заяву (вх.№4240/21) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.

05.01.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області відкрито провадження у справі №916/4106/21 та постановлено справу №916/4106/21 розглядати за правилами Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено розгляд справи на "08" лютого 2022 року об 11:00 год.

21.01.2022 до суду надійшло клопотання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вх. № 1844/22), відповідно до якого ДКВ ОМР просив розглядати справу № 916/4106/21 в порядку загального позовного провадження.

28.01.2022 на адресу Господарського суду Одеської області надійшла зустрічна позовна заява Приватного підприємства «Спартак» до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення заборгованості в розмірі 31540,70 грн.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.01.2022 зустрічну позовну заяву ПП «Спартак» (вх. № 226/22) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.01.2022 у справі №916/4106/21 прийнято зустрічну позовну заяву Приватного підприємства «Спартак» (226/22 від 28.01.2022) до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення 31540,70 грн. та об`єднано зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом у справі №916/4106/21. Справу № 916/4106/21 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання на 08 лютого 2022 р. об 11:00 год.

07.02.2022 до суду від ПП «Спартак» надійшло клопотання (вх. № 3353/22) про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись в судове засідання ро справі № 916/4106/21.

08.02.2022, для надання можливості учасникам справи скористатись своїми процесуальними правами, у підготовчому засіданні по справі № 916/4106/21 проголошено протокольну ухвалу про перерву до 22.02.2022 об 11:00 год., про що ПП «Спартак» повідомлено ухвалою суду від 08.02.2022, постановленою у відповідності до ст. 120 ГПК України.

10.02.2022 ПП «Спартак» подано до Господарського суду Одеської області клопотання (вх. № 3810/22) про залучення доказів, яке судом було задоволено та залучено до матеріалів справи № 916/4106/21 копії доданих до клопотання документів.

11.02.2022 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву (вх.№4011/22), який разом із доданими до нього документами був долучений судом до матеріалів справи.

22.02.2022 судом проголошено протокольну ухвалу про перерву в підготовчому засіданні до 10.03.2022 об 11:00 год.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX - затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Цей Закон негайно оголошується через засоби масової інформації та набирає чинності з дня його опублікування. Воєнний стан запроваджено з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 р. № 9 рекомендовано зборам суддів та суддям України оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

У зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану та з метою забезпечення безпеки працівників Господарського суду Одеської області та відвідувачів, зборами суддів Господарського суду Одеської області від 24.02.2022 було вирішено рекомендувати суддям, як тимчасовий захід зняти з розгляду справи, які призначені з 24 лютого 2022 року.

02.03.2022 року Рада Судів України опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з урахуванням яких Рішенням зборів суддів Господарського суду Одеської області від 14.03.2022 року, оформленого протоколом №916-2/2022 рекомендовано суддям:

- продовжити розгляд справ раніше знятих з розгляду, зокрема, з участю учасників справ у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з урахуванням думки учасників справ;

- відкладати підготовчі та судові засідання в межах розумного строку відповідно до статті 114 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності повідомлення учасників справи або за наявності їх клопотання про це із посиланням на перешкоджання їх явки у зв`язку із введенням воєнного стану;

- здійснювати розгляд справ у письмовому провадженні;

- продовжити видачу судових наказів у наказному провадженні;

- продовжити видачу наказів на виконання судових рішень, що набрали законної сили.

17.03.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області підготовче засідання у справі № 916/4106/21 призначено на 03.05.2022 о 10:40 год.

22.03.2022 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду надійшла заява (вх. № 5735/22) про зупинення провадження у справі № 916/4106/21 до скасування на території України воєнного стану.

Пункт 1 частини першої статті 228 ГПК України передбачає, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі.

Таким чином, оскільки у даному випадку позивачем не доведено належними доказами підстав для зупинення провадження, що передбачені пунктами 1-31 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 ГПК України, суд дійшов висновку відмовити у задоволення вищевказаного клопотання позивача.

03.05.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області продовжено строк проведення підготовчого провадження за ініціативою суду на 30 днів та відкладено підготовче засідання по справі № 916/4106/21 на "19" травня 2022 року об 11:20 год.

19.05.2022 в підготовчому засіданні, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, судом проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/4106/21 до судового розгляду по суті на "09" червня 2022 року об 11:20 год. Призначено резервну дату засідання з судового розгляду справи № 916/4106/21 по суті на 16.06.2022 об 11:00 год.

09.06.2022 Господарським судом Одеської області у судовому засіданні по суті у справі № 916/4106/21 проголошено протокольну ухвалу про перерву, відповідно до раніше визначеної резервної дати, до 16.06.2022 об 11:00 год.

13.06.2022 до Господарського суду Одеської області ПП «Спартак» подано клопотання (вх. № 10365/22), яким, на виконання вимог суду, ПП «Спартак» надано докази перерахування коштів на рахунок ДКВ ОМР за період з січня 2019 рок по січень 2022 року, що судом були долучені до матеріалів справи.

Господарським судом Одеської області 16.06.2022, у зв`язку з неможливістю завершити судовий розгляд справи № 916/4106/21 по суті, проголошено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до 23.06.2022 о 14:40 год., про що Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомлено ухвалою суду від 16.06.2022, постановленою у відповідності до ст. 120 ГПК України.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Під час розгляду справи по суті сторони виступили із вступними промовами, судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ПП «Спартак» у судових дебатах проти первісного позову заперечував у повному обсязі, просив суд в його задоволені відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

В судовому засіданні, 23.06.2022 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України по виходу з нарадчої кімнати проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.

24.03.2006 Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво серії ЯЯЯ № 282016 про право власності на нежилі приміщення першого поверху, яким посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою: вул. Садова, 21, м. Одеса, в цілому, дійсно належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Об`єкт в цілому складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 13,0 кв.м., відображених у технічному паспорті від 28.12.2005.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 03.07.2020 державним реєстратором Юридичного департаменту ОМР Єременко І.М., на підставі рішення Виконкому ОМР № 237, було прийнято рішення про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на громадську будівлю пам`ятки архітектури та містобудування (будинок Русова), розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 загальною площею 5022,0 м2, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Розмір частки 1/1.

Між тим, 16.05.2006 між Представництвом по управлінню комунальною власністю міськради (орендодавець) та Приватним підприємством «Спатак» (орендар) укладено договір № 32/Р оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, перший поверх, загальною площею 13,0 кв. м.

16.05.2006 комісією у складі завідуючого відділом оренди № 1 Зубенко О.І., заступника завідуючого відділу оренди № 1 Смирнової А.В. у присутності директора ПП «Спартак» Овчаренко Т.В. складено акт приймання-передачі орендареві приміщення, загальною площею 13,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21.

24.05.2006 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (орендодавець) та Приватним підприємством «Спатак» (орендар) укладено договір найму (оренди) нежилого приміщення № 32/Р, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 24.05.2006 та зареєстрований в реєстрі за № 2036.

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 13,0 кв.м., розташованих за адресою: місто Одеса, вулиця Садова, будинок 21, що належать територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності.

Відповідно до п.1.3. договору термін дії договору оренди з 24.05.2006 до 24.05.2011.

Відповідно до п.2.1-2.2. договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та рішення сесії Одеської міської ради № 4840-1V від 09.11.2005 "Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади міста Одеси".

За орендоване приміщення орендар, зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 905 (дев`ятсот п`ять) гривень 06 копійок без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

Пунктом 2.4. договору передбачено обов`язок орендаря вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.

Згідно п.3.1. договору орендодавець має право проводити реконструкцію або капітальний ремонт будинку (споруди, приміщення).

Пунктом п.4.5. договору встановлено, що при проведенні орендодавцем реконструкції чи капітального ремонту будинку, пов`язаних з тимчасовим звільненням орендованого приміщення, орендар зобов`язаний його звільнити у 30-денний строк з дати надіслання повідомлення орендодавця з урахування п`ятиденного терміну поштового пробігу. За період тимчасового звільнення приміщення орендарем, орендна плата орендодавцем не стягується.

Відповідно до п.4.7. договору після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Будинок, в якому знаходиться орендоване приміщення, є пам`ятником архітектури і містобудування, у зв`язку з ним орендар зобов`язується у 30-ти денний термін з моменту укладення договору оренди укласти охоронний договір з уповноваженим органом - Управлінням з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, та у той же термін надати відповідний договір орендодавцю (п. 4.13 договору).

Пунктом 7.5. договору встановлено, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, шо вноситься до договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів та нотаріально посвідчуються. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається.

Згідно п.7.9. договору, дія договору оренди припиняється внаслідок:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- продажу об`єкта оренди за участю орендаря;

- загибелі об`єкта оренди;

- достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду;

- банкрутства або ліквідації орендаря;

- в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Додатковим погодженням від 24.02.2007 до договору оренди нежитлового приміщення від 24.05.2006, на підставі Постанови від 27 грудня 2006 р. № 1846 «Про внесення змін до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна», перераховано орендну плату, яка з 01.01.2007 становила 1421,76 грн.

03.10.2011 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та ПП «Спартак» укладено додаткове погодження до договору оренди нежитлового приміщення від 24.05.2006, відповідно до якого у тексті вказаного договору оренди нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, назву орендодавця змінено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради, згідно з рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 № 384-V1 «Про затвердження положень про виконавчі органи Одеської міської ради».

Крім того, строк дії договору оренди від 24.05.2006 нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21, продовжено до "01" жовтня 2012 року, на підставі листа орендаря, та розрахована орендна плата, яка з 03.10.2011 становила 2008,15 грн.

Відповідно до додаткового договору № 2 від 08.02.2013 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 24.05.2006 сторони за взаємною згодою домовились внести зміни до зазначеного договору, зокрема, пункт 1.3. розділу 1 «Предмет договору» викласти в новій редакції: « 1.3. Строк дії договору оренди: з дати підписання договору оренди до « 08» лютого 2015 року (до восьмого лютого дві тисячі п`ятнадцятого року)». Водночас, сторони внесли зміни до п. 1.2. шляхом перерахування місячної орендної плати, яка склала 2169,73 грн. з ПДВ.

20.12.2016 додатковим договором № 3 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 24.05.2006 № 32/р сторони продовжили строк дії договору з 20.12.2016 до 20.12.2018, але не більш ніж до моменту реконструкції будівлі. Крім того, змінено розмір орендної плати, яка з 20.12.2016 склала 644,56 грн. з урахуванням ПДВ.

30.11.2017 рішенням Виконкому ОМР № 438 було вирішено висновок комісії з обстеження стану житлового будинку, за адресою м. Одеса, вул. Садова, 21 взятий до відома; встановити подальше користування непридатного для проживання житлового будинку, розташованого за адресою м. Одеса, вул. Садова, 21 як будівлі громадського призначення з включенням функції торговельного центру та призначено УКБ ОМР замовником з проектування та виконання ремонтно-реставраційних робіт із пристосуванням під громадську будівлю пам`ятки архітектури та містобудування: протиаварійні роботи та реставрація фасадів; реабілітація з пристосуванням під будівлю громадського призначення

20.06.2020 фахівцем відділу інвентаризації та реєстрації Колеснікович Ю.О. складено акт обстеження нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 13,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21 (будинок Русова), погоджений директором комунальної установи «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» Головним Р.І., згідно якого в ході проведення обстеження нежитлового приміщення було встановлено, що об`єкт візуально вільний та не використовується. Приміщення після реконструкції, знаходиться в задовільному стані.

10.12.2021 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було направлено на адресу Приватного підприємства «Спартак» претензію № 01-13/4603, якою повідомлено відповідача за первісним позовом, що договір оренди від 24.05.2006 № 2036 (32р) закінчився 30.12.2020 у зв`язку з закінченням строку його дії та запропоновано у місячний строк з дати отримання претензії добровільно передати нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 13,0 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Садова, буд. 21, Департаменту за актом приймання-передачі.

Як вбачається з наданих ПП «Спартак» платіжних доручень та виписок по рахунку, засвідчених банком, за 2019-2022 роки, ПП «Спартак» щомісячно сплачується орендна плата за договором № 32/р від 24.05.2006 за період з січня 2019 року по січень 2022 року із зазначенням відповідного місяця сплати в призначенні платежу.

5. Норми права застосовані судом.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

За умовами статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 4 ст. 284 Господарського кодексу України, істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу. Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 291 ГК України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання - орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК Україна) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, оплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Положеннями статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з ч.1 ст. 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 764 ЦК України визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

За змістом статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У відповідності до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно з ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що оренда визначається як є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Однак, 01.02.2020 Закон № 2269-XII втратив чинність внаслідок набрання чинності Законом України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ від 03.10.2019 (далі Закон № 157-ІХ), який введений в дію 01.02.2020.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В п. 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Статтею 18 Закону № 157-ІХ встановлено новий порядок продовження договору оренди, а саме, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону № 157-ІХ без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:

укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;

укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;

укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;

укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» унормовано, що договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 та ч. 5 ст. 18 Закону № 157-ІХ рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною другою цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування.

Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.

Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною четвертою цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар, який звертається із заявою про продовження договору оренди відповідно до абзацу четвертого частини сьомої цієї статті, зобов`язаний разом із такою заявою надати орендодавцю звіт про оцінку майна та рецензію на цей звіт. Порядком передачі майна в оренду (для державного майна) або рішенням представницького органу місцевого самоврядування (для комунального майна) на орендаря може бути покладений обов`язок подачі додаткових документів разом із заявою про продовження договору оренди, що продовжується відповідно до частини другої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 03 червня 2020 року, що набрала чинності 17 червня 2020 року, був затверджений Порядок передачі в оренду державного та комунального майна (надалі - Порядок), який містить механізм продовження договорів оренди за результатами (шляхом) проведення аукціону або без проведення аукціону в випадках, що передбачені Законом України «Про оренду державного і комунального майна».

Пунктом 134 Порядку встановлено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках.

Згідно з п. 143 Порядку Орендар, що має намір продовжити договір оренди, що підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та повідомляє про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.

Заява подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

6. Висновки суду за результатами вирішення спору.

Згідно ст.4 ГПК України право на звернення до Господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач вказує в позові в чому саме полягає порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, наводить докази порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність або відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права та законного інтересу способам, визначеним у законодавстві і на підставі цього зробити висновок щодо відмови або задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписи ч.4 ст.74 ГПК України визначають, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч.5 ст.13 ГПК України).

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивач за первісним позовом Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду з позовом до ПП «Спартак», про виселення останнього з орендованого ним комунального майна на підставі укладеного між сторонами договору від 24.05.2006 №32/Р, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 2036. Так, необхідність звернення позивача до суду з вказаним позовом з метою захисту його порушених прав обумовлено тим, що відповідач після припинення дії договору продовжує користуватись орендованим майном.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором оренди комунального майна. Враховуючи те, що спірні правовідносини стосуються оренди комунального майна, то до них підлягають застосуванню положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею майна державної та комунальної власності в оренду та відносини між орендарем та орендодавцем.

Так, договір - це домовленість, що свідчить про волевиявлення сторін та узгодження їхніх дій. Він є інститутом добровільного виконання зобов`язань для отримання результату, задля якого його укладено, і якого намагаються досягти сторони шляхом вчинення певних дій.

Отже, основною метою укладення договору є отримання сторонами результату, задля якого цей договір було укладено, та якого сторони за договором намагаються досягти шляхом вчинення певних дій.

Під час розгляду справи судом була встановлена обставина укладення 24.05.2006 між сторонами договору найму (оренди) нежилого приміщення першого поверху, загальною площею 13,0 кв.м., що розташовано за адресю: м. Одеса. Вул. Садова, буд. 21, який, за погодженням сторін, укладений на строк до 24.05.2011, при цьому умовами договору сторонами не визначено, що договір діє до вказаної дати включно.

Так, умовами п.7.9. договору, зміст якого цілком відповідає положенням ст. 291 ГК України, ст. 764 ЦК України та ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції Закону № 2269-XII від 10.04.1992, чинній на момент укладення договору), передбачено припинення договору у випадку, зокрема, закінчення терміну, на який його було укладено.

Правовий аналіз застосованих судом норм матеріального права свідчить про те, що після закінчення терміну дії договору оренди державного або комунального майна він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, проте за умови відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди.

При цьому, в п.7.5. укладеного між сторонами договору оренди від 24.05.2006 містяться умови, відповідно до яких зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, шо вноситься до договору, розглядаються сторонами на протязі 20 днів та нотаріально посвідчуються.

Відтак, суд не приймає до уваги наявні в матеріалах справи додаткове погодження від 24.02.2007, додаткове погодження від 03.10.2011, додатковий договір № 2 від 08.02.2013 та додатковий договір № 3 від 20.12.2016, укладені між сторонами до договору оренди нежитлового приміщення № 32/Р від 24.05.2006, оскільки вказані додаткові погодження та договори, якими зміни, зокрема, в частині продовження строку дії спірного договору, були внесені з порушенням умов п. 7.5. договору та відповідно не посвідчені нотаріально, як це погоджено сторонами.

Враховуючи ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-XII від 10.02.1992, відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, на переконання суду, договір оренди № 32/Р від 24.05.2006 було двічі пролонговано автоматично в порядку та на умовах укладеного між сторонами договору та діючого на той час законодавства, зокрема, з 24.05.2011 по 24.05.2016 на 5 років, та, в подальшому, з 24.05.2016 по 24.05.2021, відповідно також на 5 років.

Відтак, суд не погоджується з доводами ДКВ ОМР, що спірний договір оренди № 32/Р від 24.05.2006 було пролонговано до 20.12.2020 з урахуванням останнього додаткового договору від 20.12.2016, яким було визначено строк дії договору з 20.12.2016 по 20.12.2018, враховуючи наявність чіткої вказівки на спосіб оформлення та внесення відповідних змін та доповнень до договірних відносин між сторонами шляхом їх посвідчення нотаріально.

Між цим суд відзначає, що чинне законодавство передбачає, що з 01 липня 2020 року укладений сторонами у справі договір мав продовжуватися в порядку, визначеному Законом № 157-ІХ.

Враховуючи набрання чинності новим Законом України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX від 03.10.2019, питання розірвання договірних орендних відносин має вирішуватися із застосуванням наведеного Закону, який є спеціальним нормативним актом у сфері регулювання правовідносин з оренди державного та комунального майна.

Відповідно до преамбули Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX від 03.10.2019, цей Закон визначає правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна. майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.

Відтак, за висновком суду, договір зберігав чинність до моменту закінчення строку дії договору, тобто до 24.05.2021, разом з тим, ця обставина жодним чином не спростовує необхідність в подальшому застосування до спірних правовідносин положень Закону № 157-ІХ.

Оскільки Закон України «Про оренду державного та комунального майна» прийнятий 03.10.2019 та набрав чинності 01.02.2020, тобто новий закон введено в дію до моменту закінчення строку дії укладеного з позивачем договору, то продовження договору оренди № 32/Р від 24.05.2006 має здійснюватись з урахуванням вимог нового закону та Порядоку передачі в оренду державного та комунального майна, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483.

Так, суд приймає до уваги, що відповідач не відноситься до суб`єктів, які мають право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону, оскільки договір пролонгується не вперше, а наступна пролонгація повинна здійснюватись відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ № 157-ІХ, тобто за результатами аукціону.

Тому суд погоджується з доводами позивача за первісним позовом відносно того, що строк дії договору закінчився, проте як встановлено судом 24.05.2021 року, і договір припинився у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Проте, стосовно позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради суд дійшов наступних висновків.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України"від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Приписами ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В п. п. 1-10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

При цьому, вищевказаною статтею визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з положеннями ст.ст. 2, 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.

Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.У своїй постанові від 13.10.2020 по справі № 369/10789/14-ц (14-703цс19) Велика Палата Верховного суду висловила правову позицію, відповідно до якої :

7.31.За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

7.32. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

7.33. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

7.34. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

7.35. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

7.36. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

7.37. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц та від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

У позовній заяві Департамент комунальної власності Одеської міської ради просив господарський суд виселити Приватне підприємство «Спартак» з нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 13,0 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Садова, № 21, обґрунтовуючи свої позовні вимоги порушенням його прав як особи, яка має речове право на майно право господарського відання на вільне розпорядження вказаним об`єктом оренди, з боку відповідача.

Суд зазначає, що мета рішення а, відповідно, і результат його виконання, про задоволення позовної вимоги про захист порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача у формі виселення відповідача з такого приміщення, з урахуванням положень вищевказаних у ч.ч.1-5, 8 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження», полягає в тому, що:

- спірне приміщення має бути реально повністю звільнене від боржника, будь-якого його майна, з повною забороною відповідачу (боржнику) користуватися цим приміщенням;

- як наслідок цього, власнику майна - позивачу, стягувачу має бути повернута повна, реальна, безперешкодна можливість користування та розпоряджання своїм майном;

- такі звільнення та повернення мають носити реальний, безсумнівний та безспірний характер.

При цьому, як встановлено судом та підтверджено учасниками справи, ПП «Спартак» фактично не використовує орендоване приміщення, що додатково встановлено актом обстеження нежитлового приміщення від 09.06.2020 та не спростовано самим ДКВ ОМР.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умовами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суд вказує, що під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

В даному випадку матеріальне право позивача не порушено, оскільки, на переконання суду, доказів, які б свідчили про перебування відповідача в нежилих приміщеннях першого поверху, загальною площею 13,0 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Садова, № 21, як на дату звернення з позовом , так і на дату розгляду справи, позивачем до суду не надано, тому в даній позовній вимозі слід відмовити.

Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про виселення відповідача з орендованого приміщення є необґрунтованими та не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ПП «Спартак» про стягнення з Департаменту комунальної власності ОМР безпідставно отриманих коштів у розмірі 31540,70 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від плати (за користування майном) за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16 зазначила, що відсутність у частині шостій статті 762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Норма права, закріплена в ч. 6 ст. 762 ЦК України, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини, згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України, можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.

Верховний Суд констатує, що для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном, визначальною умовою звільнення від сплати орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Якщо орендар, з незалежних від нього обставин, протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати; такими обставинами можуть бути, зокрема, здійснення капітального ремонту (якщо його повинен робити орендодавець), прострочення орендодавцем надання майна орендареві, наявність у майні недоліків, які виключали його використання за призначенням тощо; у разі, коли за відповідний період часу, протягом якого орендоване майно не використовувалось, орендну плату було внесено, орендар вправі вимагати її повернення (аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного Суду у справах №905/1472/17, 910/16005/17);

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Наведене дозволяє дійти висновку, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Відтак, ст. 1212 ЦК України, застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав; або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.

З огляду на викладене вище, враховуючи правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15.02.2019 по справі №910/21154/17, господарський суд дійшов висновку про наявність у ПП «Спартак» права вимагати повернення сплачених на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради грошових коштів за умови припинення між сторонами договірних відносин, тобто у випадку, якщо підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Господарським судом під час вирішення даної справи було встановлено, що договір оренди нежитлового приміщення № 32/Р від 24.05.2006 припинив свою дію 24.05.2021 у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено.

При цьому, господарський суд зазначає, що під час дії договору ПП «Спартак» було перераховано на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради грошові кошти в рахунок сплати орендних платежів за заявлений період з січня 2019 року по січень 2022 року у розмірі 31540,70 грн.

Наведене дозволяє господарському суду дійти висновку, що ПП «Спартак» було перераховано на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради грошові кошти у розмірі більшому, ніж визначено договором оренди №32/Р від 24.05.2006, який в подальшому припинив свою дію.

Проте, підсумовуючи викладене вище, враховуючи, що підстава, на якій Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було набуто грошові кошти, відпала 24.05.2021, у зв`язку з припиненням строку дії договору оренди №32/Р від 24.05.2006, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача за зустрічним позовом безпідставно набутих коштів у порядку ст. 1212 ЦК України за період з червня 2021 по січень 2022 в розмірі 6678,97 грн.

Наведе має наслідком необхідність часткового задоволення заявлених ПП «Спартак» до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради позовних вимог шляхом присудження до стягнення із відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 6678,97 грн. В задоволенні решти позовних вимог ПП «Спартак» слід відмовити з огляду на наступне.

Так, суд зазначає, що об`єктивна та безпосередня неможливість для ПП «Спартак» використовувати передані їй в оренду приміщення через обставини, за які позивач за зустрічним позовом не відповідає, а також фактичне невикористання у зв`язку з цим об`єктів оренди матеріалами справи не підтверджуються.

Після виявлення у 2017 році, за даними рішення № 438 «Про заходи щодо подальшого використання непридатного для проживання житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Садова, 21», відсутності можливості користуватися орендованим майном у зв`язку з обставинами, за які орендар не відповідає, зокрема, здійснення ремонтних робіт, або наявності у майні недоліків, які виключали його використання за призначенням, ПП «Спартак» не зверталась до Орендодавця з пропозицією про зміну умов договору стосовно розміру орендної плати (чи розірвання договору) у зв`язку з технічним станом об`єктів і, крім цього, продовжувало сплачувати орендні платежі, що підтверджує цілковиту згоду позивача за зустрічним позовом з умовами договору оренди та відсутність у нього пропозицій, передбачених умовами п.4.5 договору щодо звільнення його від сплати орендної плати за період тимчасового звільнення приміщення орендарем.

Знаючи про проведення протиаварійних та реставраційних робіт, в період яких, за ствердженням ПП «Спартак» будівля йому не була доступна, та сплачуючи, при цьому, орендну плату без будь-яких застережень чи пропозицій, орендар фактично погоджувався з усіма умовами договору оренди.

Крім того, суд зауважує, що при відсутності в ПП «Спартак» можливості орендувати майно після початку проведення реставраційних та протиаварійних робіт, що мало наслідком обмеження позивача у доступі до орендованих приміщень та неможливість його використовувати, в орендаря було безумовне право на заявлення орендодавцю пропозиції про розірвання договору у зв`язку із зазначеною обставиною, проте таких дій орендарем, до часу заявлення зустрічного позову, - не вчинено.

Додатково, суд зазначає, що ним не приймаються в якості доказів надані ПП «Спартак» договір про закупівлю за держані кошти № 33-18/П від 18.05.2018 з додатками до нього, договір про закупівлю за державні кошти № 6-20/О від 31.03.2020 та договір про закупівлю за державні кошти № 4-21/О від 12.02.2021 з відповідними додатками до них, оскільки вказані докази не підтверджують доводи позивача за зустрічним позовом щодо відсутності у нього можливості потрапити в орендоване приміщення та користуватися ним.

Враховуючи зазначене, наявні підстави для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині повернення сплачених за період з січня 2019 року по травень 2021 року коштів в розмірі 24861,73 грн., оскільки вказані грошові кошти були сплачені ПП «Спартак» в межах дії договору найму (оренди) нежилого приміщення № 32/Р від 24.05.2006.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 «Справа «Трофимчук проти України» (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі «Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів», п. 31, Series A, N 274).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не спростовують висновків, до яких дійшов суд в процесі розгляду цієї справи.

Суд, керуючись п.4 ч.5 ст.13 ГПК України зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд дослідив та надав відповідну оцінку зібраним у справі доказам як в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного підприємства «Спартак» про виселення та про часткове задоволення зустрічних позовних вимог Приватного підприємства «Спартак» до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені Департаментом комунальної власності Одеської міської ради при подачі первісного позову, відносяться за рахунок платника.

При цьому, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача за зустрічним позовом підлягає стягненню на користь позивача за зустрічним позовом, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судовий збір в сумі 525,37 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1.У первісному позові - відмовити повністю.

2. Судові витрати за первісним позовом по справі № 916/4106/21 покласти на Департамент комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, ).

3. Зустрічний позов задовольнити частково.

4. Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, ) на користь Приватного підприємства «Спартак» (вул. Преображенська, буд.21, м.Одеса, 65045, ) безпідставно отримані кошти в розмірі 6 678 (шість тисяч шістсот сімдесят вісім) грн. 97 коп. та судовий збір в розмірі 525 (п`ятсот двадцять п`ять) грн. 37 коп.

5. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 04 липня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський