УХВАЛА

05 липня 2022 року

м. Київ

Справа № 903/437/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б. Ю. (головуючий), Булгакової І. В. і Селіваненка В. П.,

за участю секретаря судового засідання Крапивної А. М.,

представників учасників справи:

позивача - Лаговської Галини Зіновіївни (далі - Лаговська Г. З. ) - Грушицького О. І.,

відповідача - комунального підприємства «Санаторій матері і дитини «Пролісок» (далі - Підприємство) - Бугайчук О. В., Ліщука О. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Підприємства

на рішення господарського суду Волинської області від 13.10.2021 (суддя Якушева І. О.)

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 [колегія суддів: Савченко Г. І. (головуючий), Демидюк О. О., Крейбух О. Г.]

зі справи № 903/437/21

за позовом Лаговської Г. З.

до Підприємства

про зобов`язання повернути майно.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Лаговська Г. З. звернулась до господарського суду Волинської області з позовом про зобов`язання Підприємства повернути орендоване в позивача майно, а саме: гідромасажні ванни «ВТL-3000 Series System 3 Alfa 60» (далі - майно) у кількості двох штук у належному технічно справному стані та повідомити її про дату, час та місце такого повернення.

1.2. Позовна заява мотивована неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди обладнання від 01.01.2017 № 2 (далі - Договір) щодо своєчасного повернення орендованого майна після закінчення строку Договору.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням господарського суду Волинської області від 13.10.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2022, позов задоволено повністю: зобов`язано Підприємство повернути Лаговській Г. З. орендоване в неї майно в кількості двох штук у належному технічно справному стані та повідомити її про дату, час та місце такого повернення.

2.2. Прийняті зі справи судові рішення мотивовані тим, що у зв`язку із закінченням строку дії Договору відповідач зобов`язаний повернути орендоване майно позивачу.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

Підприємство, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить суд касаційної інстанції оскаржувані рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення про відмову в позові.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу (з урахуванням клопотання про усунення недоліків) мотивовано тим, що у прийнятті оскаржуваних рішень суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.06.2020 зі справи № 145/2047/16-ц та від 21.12.2020 зі справи № 916/401/17.

5. Доводи інших учасників справи

Від Лаговської Г. З. відзив на касаційну скаргу не надходив.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Стислий виклад обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

6.1. Між приватним підприємцем Лаговською Г. З. (ПП Лаговська Г. З.; орендодавець) і Підприємством (орендар) укладено Договір, за умовами якого:

орендодавець зобов`язався передати обладнання орендареві не пізніше 2-х календарних днів з дати підписання Договору уповноваженими представниками сторін. Фактом передачі в оренду обладнання є підписаний акт прийому-передачі, який є додатком 2 та невід`ємною частиною Договору (пункт 2.1.1);

по закінченні дії Договору орендар зобов`язується передати обладнання орендодавцю в стані, придатному для використання за призначенням, і відповідно до статусу такого обладнання (пункт 3.1.8);

сторони домовились, що останнім днем оренди обладнання є дата, вказана в пункті 7.1 даного Договору. Ця дата повинна збігатися в часі з моментом підписання акта прийому-передачі обладнання (пункт 5.1);

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2017. У разі відсутності письмового повідомлення однієї зі сторін про припинення або зміну умов Договору протягом місяця до закінчення терміну дії даного Договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах (пункт 7.1).

6.2. Відповідно до акта прийому-передачі обладнання від 01.01.2017 ПП Лаговська Г. З. передала, а Підприємство прийняло гідромасажні ванни «BTL-3000 Series System 3 Alfa 60» у кількості двох штук.

6.3. Договір та акт прийому-передачі обладнання підписаний директором Підприємства, але не підписаний позивачем як орендодавцем. При цьому Договір скріплений печатками ПП Лаговської Г. З. і Підприємства.

Докази того, що печатка ПП Лаговської Г. З. була втрачена чи викрадена, відсутні, як відсутні й докази звернення до правоохоронних органів щодо її втрати чи викрадення, у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли висновку про укладення Договору та передачу майна за наявності волевиявлення орендодавця.

Факту укладення Договору та отримання майна в користування не заперечує колишня директор Підприємства Касарда В. І., яка підписувала Договір зі сторони орендаря.

6.4. З метою надання повноважень з представництва інтересів в установах та підприємствах Лаговська Г. З. видала довіреність Касарді Я. І., який 04.07.2019 направив відповідачу лист з вимогою про продовження оренди або виконання зобов`язань за Договором щодо повернення орендованого обладнання.

6.5. Відповідач у відповіді на це звернення повідомив, що договорів, предметом яких була б оренда ванн, на підприємстві немає.

6.6. У подальшому Касарда Я. І. звернувся із заявою до правоохоронних органів щодо повернення відповідачем майна. За цим зверненням було відкрито кримінальне провадження № 0000180 за частиною другою статті 191 КК України - привласнення чужого майна шляхом зловживання службовим становищем, що підтверджується копією витягу з ЄРДР від 12.03.2020.

У межах досудового розслідування встановлено, що гідротерапевтичне обладнання дійсно знаходиться на території Підприємства. У відповідь на запит слідчого СВ Ківерцівського відділу поліції ГУ НП у Волинській області В. Кришталя Підприємство надало копію Договору з додатками 1 і 2, а також копії платіжних доручень та рахунків на оплату.

6.7. Суд апеляційної інстанції в судовому засіданні оглянув наданий відповідачем на виконання ухвали суду оригінал Договору, з якого вбачається, що він підписаний директором Підприємства і скріплений печатками обох сторін.

Зі свого боку, представник позивача пояснив, що в його довірителя відсутній оригінал Договору, оскільки вся документація позивача знаходилась у будівлі Підприємства, де позивач орендувала приміщення. Строк договору оренди приміщення закінчився, і позивачу невідомо, де знаходиться оригінал примірника Договору, який йому належав.

6.8. На виконання умов Договору відповідач здійснював орендну плату, що підтверджується копією платіжного доручення від 28.12.2017 № 1226 на суму 20 400,00 грн., згідно з яким відповідач є платником, а позивач - отримувачем коштів, призначення платежу: «Оплата згідно рах № 569 за грудень 2017 р».

За змістом рахунка постачальником послуги оренди бальнеологічного обладнання є Лаговська Г. З., а платником - Підприємство, рахунок виписано на оплату суми коштів у розмірі 20 400,00 грн.

6.9. У зв`язку з відсутністю письмового повідомлення однієї зі сторін про припинення або зміну умов Договору орендні відносини між позивачем та відповідачем припинились 31.12.2018.

6.10. Підприємство не виконало зобов`язання за Договором щодо повернення майна після закінчення строку Договору, що й стало підставою для звернення з позовом у цій справі.

6.11. Підприємство не довело, що право власності на спірні ванни належить йому чи третій особі.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

7.2. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Виходячи з положень зазначеної норми, касаційний перегляд може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

7.3. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 зі справи № 233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає в тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

7.4. Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

7.5. Зокрема, приймаючи рішення щодо задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що: позивач обґрунтовано визначив належність даного спору до господарської юрисдикції відповідно до змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача не припинилися; Договір, яким обґрунтовано позовні вимоги, виконаний зі сторони позивача, який передав майно, і зі сторони відповідача, який сплачував за користування майном, тобто своїми діями сторони схвалили Договір, що спростовує доводи відповідача про його неукладеність; після закінчення строку Договору спірне майно відповідач не повернув, а тому вимога позивача щодо повернення орендованого майна є обґрунтованою.

7.6. Аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених скаржником постановах Верховного Суду, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням конкретних фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення.

7.7. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 зі справи № 145/2047/16-ц, скаржник лише формально зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновку в зазначеній справі і свої доводи ґрунтує виключно на запереченні обраного позивачем способу захисту.

7.7.1. Так, у справі № 145/2047/16-ц фізична особа ( ОСОБА_2 ) звернулась до суду з позовом до селянського фермерського господарства про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. Позов було мотивовано тим, що відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 є власником двох земельних ділянок площею 5,2240 га та 5,0764 га. Посилаючись на те, що зазначені земельні ділянки перебували в тимчасовому користуванні СФГ «Терра», ОСОБА_2 звернувся до останнього з клопотанням про їх повернення, однак отримав відмову з тих підстав, що між ним та СФГ «Терра» було укладено договори оренди земельних ділянок. На його вимогу про ознайомлення із зазначеними документами було пред`явлено два договори оренди земельних ділянок від 30.09.2009. Строк оренди земельних ділянок відповідно до цих договорів становив 15 років.

7.7.2. Позивач ( ОСОБА_2 ) стверджував, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав, а підписи в зазначених договорах та актах приймання-передачі земельних ділянок вчинені іншою особою.

7.7.3. Велика Палата Верховного Суду під час касаційного перегляду судових рішень у справі № 145/2047/16-ц зазначила, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, та відмовила в задоволенні позову у зв`язку з обранням неефективного способу захисту.

7.7.4. Натомість у справі, що розглядається, Лаговська Г. З. не заперечує наявності у неї волевиявлення на укладення Договору, а навпаки, - стверджує про існування між сторонами зобов`язальних правовідносин і про вчинення обома сторонами дій на виконання Договору.

7.8. Отже, зазначена постанова Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, ухвалена за інших предмета і підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених фактичних обставини, а також іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин, які очевидно не є подібними із правовідносинами у справі, що розглядається.

7.9. Крім того, у касаційній скарзі Підприємство посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (статей 77, 81, 86, 91 ГПК України) та неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування частини десятої статті 81 ГПК України, викладеного в постанові від 21.12.2020 зі справи № 916/401/17. Так, за твердженням скаржника, суди необґрунтовано і незаконно застосували до спірних правовідносин положення частини десятої статті 81 ГПК України та визнали, що спірний Договір укладений, «хоча під час розгляду справи позивач мало того, що не подав свій примірник нібито укладеного правочину, але й посилався як на доказ укладеності на непідписаний примірник відповідача».

7.9.1. Водночас суди, по-перше, не застосовували приписів частини десятої статті 81 ГПК України, тоді як за змістом касаційної скарги доводи Підприємства стосуються саме застосування судами цієї норми. По-друге, у справі № 916/401/17 зроблено загальне посилання на приписи цієї норми: у контексті спірних правовідносин, кваліфікованих судом першої інстанції під час розгляду цієї справи та з урахуванням обставин справи щодо частини десятої статті 81 ГПК України Верховний Суд зазначає, що у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

7.9.2. Перевіривши доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права, Касаційний господарський суд вважає, що питання, які порушує скаржник у контексті застосування судами норм ГПК України, стосуються виключно оцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

7.9.3. При цьому Верховний Суд виходить з того, що місцевий і апеляційний господарські суди надали оцінку поданим сторонами доказам (у тому числі й у вирішенні питання щодо укладеності Договору та виконання його сторонами), до переоцінки яких у силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

7.10. Отже, здійснивши детальний аналіз наведеної практики та рішень судів попередніх судових інстанцій зі справи, Верховний Суд у межах доводів касаційної скарги дійшов висновку, що скаржник не навів аргументів, які згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК можуть бути підставою для касаційного перегляду рішення і постанови судів попередніх інстанцій зі справи в установленому процесуальним законом порядку.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.2. Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження Підприємством не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі (з урахуванням клопотання про усунення недоліків), Суд на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження.

9. Судові витрати

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати у цій справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою комунального підприємства «Санаторій матері і дитини «Пролісок» на рішення господарського суду Волинської області від 13.10.2021 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 зі справи № 903/437/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко