ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022м. ХарківСправа № 922/876/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків
до Акціонерне товариство "Харківобленерго", м. Харків
про визнання недійсним рішення
за участю представників:

не з`явивлися

ВСТАНОВИВ:

07.06.2022 Фізична особа ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, де у якості відповідача обрав Акціонерне товариство "Харківобленерго" та просить визнати недійсним з моменту прийняття п.1 (розділу "Вирішили") рішення Наглядової ради акціонерного товариства "Харківобленерго" від 27 травня 2022 року про припинення з дати, наступної за датою прийняття цього рішення, на підставі підпункту 7.3.4 контракту у зв`язку з порушенням умов контракту, повноважень члена дирекції Акціонерного товариства "Харківобленерго" Кравцова В`ячеслава Анатолійовича - Директора з управління персоналом та розірвання укладеного з ним контракту від 16 вересня 2020 року, яке оформлено протоколом №5/2022.

Ухвалою суду від 10.06.2022 р. відкрито провадження у справі з розглядом справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 23.06.2022 р. о 10:00.

Від представника Відповідача електронною поштою надійшов відзив на позовну заяву (вх. №5538/22 від 15.06.22).

Також електронною поштою було надано клопотання (вх. № 5599/22 від 16.06.22) про розгляд справ 922/876/22 без участі відповідача АТ «Харківобленерго» за наявними матеріалами справи, на підставі ч. 3 ст. 183 ГПК України розпочати та завершити розгляд справи по суті в той самий день після закінчення підготовчого судового засідання 23.06.2022 року та винести рішення відповідно до чинного законодавства з урахуванням відзиву відповідача.

Від Позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 5702 від 21.06.2022) та заявлено про розгляд справи без участі за наявними матеріалами справи, на підставі ч. 3 ст. 183 ГПК України розпочати та завершити розгляд справи по суті в той самий день після закінчення підготовчого судового засідання 23.06.2022 року та винести рішення відповідно до чинного законодавства.

Суд своєю ухвалою від 23.06.2022 повідомив учасників справи, що підготовче засідання відбудеться 05.07.2022 о 10:00.

У підготовче засідання учасники справи не з`явились, враховуючи подані учасниками справи письмових згод стосовно розгляду справи по суті, суд перейшов до розгляду справи по суті, де досліджуються всі подані матеріали, докази, заяви тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Отже, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Згідно з ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, оскільки судом вчинені всі необхідні визначені процесуальним законом вимоги щодо повідомлення сторін, суд визнає, що відповідач був належним чином повідомлені про факт відкриття провадження у даній справі, як того вимагають приписи ст.ст.120, 242 ГПК України, однак не скористався своїми правами на подання відзиву на позов та участь у судовому засіданні, а відтак суд вирішує справу в порядку ч.9 ст.165 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Як зазначає Верховний Суд, щодо особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан. Навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом.

Справи, які не є невідкладними, розглядатимуться лише за наявності письмової згоди на це всіх учасників судового провадження.

Не можуть бути відкладеними судові засідання, на яких має розглядатися питання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З метою забезпечення безпеки учасників судових процесів і відвідувачів судів припиняється проведення особистого прийому громадян керівництвом суду й обмежується допуск у судові засідання осіб, які не є учасниками судових засідань.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Фізична особа ОСОБА_1 звертаючись з позовом до суду щодо визнання недійсними з моменту прийняття п. 1 (розділу «Вирішили») рішення Наглядової ради акціонерного товариства «Харківобленерго» від 27 травня 2022 року про припинення з дати, наступної за датою прийняття цього рішення, на підставі підпункту 7.3.4 контракту у зв`язку з порушенням умов контракту, повноважень члена дирекції Акціонерного товариства «Харківобленерго» Кравцова В`ячеслава Анатолійовича Директора з управління персоналом та розірвання укладеного з ним контракту від 16 вересня 2020 року, яке оформлено протоколом № 5/2022, оскільки вказане рішення Наглядової ради прийнято без достатніх правових підстав та з порушенням законних інтересів позивача, як члена Дирекції АТ «Харківобленерго».

Так, в мотивувальній частині рішення наглядової ради підставами для його прийняття було викладено наступне: «Відповідно пункту 17.3 (12) Статуту АТ «Харківобленерго» припинення повноважень членів Дирекції (директорів) належить до виключної компетенції Наглядової ради.

Відповідно до пункту 18.16 Статуту АТ «Харківобленерго» Наглядова рада має право у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень Генерального директора та/або директора та розірвання з ним трудових відносин, а також трудового контракту, або рішення про відсторонення Генерального директора та/або директора. Таке рішення Наглядова рада має право прийняти незалежно від строку перебування обраної особи на посаді Генерального директора та/або директора.

ОСОБА_2 повідомив членам Наглядової ради про те, що з листів АТ «Харківобленерго» від 20.04.2022 № 01-41/2402 та від 27.04.2022 № 01-41/2419 за підписом в.о. генерального директора ОСОБА_3 стало відомо, що член Дирекції АТ «Харківобленерго» ОСОБА_1 Директор з управління персоналом був відсутній на робочому місці, починаючи з 25.02.2022 по 19.04.2022. За інформацією Товариства, ОСОБА_1 перебував в Балаклійському районі Харківської області. Вказана ситуація з боку ОСОБА_1 є порушенням умов контракту та невиконанням функціональних та посадових обов`язків в період дії воєнного стану.

Також, член Дирекції АТ «Харківобленерго» ОСОБА_4 Директор з правового забезпечення був відсутній на робочому місці, починаючи з 24.02.2022 по 19.04.2022. За інформацією Товариства, ОСОБА_4 перебував у м. Івано-Франківськ. Вказана ситуація з боку ОСОБА_4 є порушенням умов контракту та невиконанням посадових обов`язків в період дії воєнного стану.

В той же час інші члени Дирекції Товариства, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 виконували функціональні та посадові обов`язки членів Дирекції.

Одночасно Голова комітету Наглядової ради АТ «Харківобленерго» з питань визначення винагороди посадовим особам товариства та призначень (далі комітет з призначень) ОСОБА_8 повідомив, що 17 травня 2022 року відбулося засідання комітету з призначень (протокол № 1), на якому були прийняті рішення, відповідно до яких Наглядовій раді АТ «Харківобленерго» рекомендовано прийняти рішення про припинення повноважень в зв`язку із порушенням умов контракту Директора з управління персоналом ОСОБА_1 та Директора з правового забезпечення ОСОБА_4 .

У зв`язку з цим пропонується на підставі п. 7.3.4 контрактів з членами Дирекції АТ «Харківобленерго» від 16 вересня 2020 року у зв`язку з порушенням умов контрактів припинити повноваження членів Дирекції (директорів) АТ «Харківобленерго» ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Твердження викладені у протоколі, на думку Позивача, спростовуються наведеними обставинами, тобто не відповідають дійсності обставини, які зазначені в протоколі наглядової ради про те, що з 25.02.22, Позивач був відсутній на робочому місці. Вказане, в подальшому зможуть підтвердити чисельні свідки, які в цей день були разом з ним на роботі, зокрема члени дирекції В.о. генерального директора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , а також інші посадові особи та працівники товариства. З 28.02.22, Позивач за погодженням зі своїм безпосереднім керівником В.о. генерального директора виконував свої трудові обов`язки дистанційно, що підтверджується Позивачем власноручною заявою з проханням встановити мені дистанційний режим роботи, яка була задоволена керівником, про що було видано розпорядчий документ, а саме наказ по товариству від 28.02.22 «152 к про дистанційний режим роботи.

Відповідачем у своєму відзиві було викладено, що ОСОБА_1 у відповідні робочі дні був присутній на робочому місці та постійно виконував свої трудові обов`язки як безпосередньо так і дистанційно. 24 та 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 безпосередньо знаходився на своєму робочому місці, а 26 лютого 2022 року йому довелося терміново поїхати до свого батька у селище Савинці Ізюмського району Харківської області та доставити йому медикаменти від яких залежало його життя та здоров`я, у результаті попередньо проведеного складного хірургічного втручання.

27 лютого 2022 року у зв`язку з загостренням ситуації у Ізюмському районі Харківської області, обстрілами які не припинялися, він не міг повернутися до м. Харкова.

28 лютого 2022 року у місті Балаклії та селищі Савинці, Ізюмського району Харківської області з`явилися російські військові, які окупували зазначені території. У результаті окупації російськими військовими були встановлені численні блок-пости, на яких вони здійснювали пропускний режим. Також ними здійснювалося патрулювання, обстріли та перестрілки. Спроби переміщення селищем та виїзду загрожувала його життю та здоров`ю. У зв`язку з неможливістю прибути на робоче місце, 28 лютого 2022 року ОСОБА_1 була направлена заява про встановлення йому дистанційного режиму роботи з можливістю застосування засобів телекомунікаційного зв`язку, про що було видано відповідний наказ від 28.02.2022 № 152к. Виїхати з окупованої території ОСОБА_1 вдалося тільки 03 травня 2022 року.

Таким чином, вказівка у рішенні наглядової ради, що ОСОБА_1 були порушені умови контракту та він не виконував свої функціональні та посадові обов`язки в період дії воєнного стану не відповідає дійсності.

Твердження викладене в оскаржуваному рішенні про те, що «член Дирекції АТ «Харківобленерго» ОСОБА_1 Директор з управління персоналом був відсутній на робочому місці, починаючи з 24.02.2022 по 19.04.2022» насправді не відповідає дійсності.

Виконання роботи в дистанційному режимі не може вважатися невиконанням трудових обов`язків через відсутність працівника на робочому місці, зазначає Відповідач, посилаючись відповідно до частини першої статті 602 КЗпП.

Також, Відповідач просить суд звернути увагу на наступні обставини, де з пояснювальної записки (від 26.05.2022) начальника УІПРС Скічка В.В. вбачається, що у середині березня 2022 року (орієнтовно 15-16 березня) на оперативному засіданні головним бухгалтером ОСОБА_9 було надано усне доручення вести табель виходу на роботу керівного складу товариства, в тому числі директора з правового забезпечення ОСОБА_4 та директора з управління персоналом ОСОБА_1 . Інформація вносилася з урахуванням особистої присутності вищезазначених співробітників з моменту отримання завдання. Таким чином, могла бути допущена помилка під час заповнення табелю за попередній період.

Таким чином, необізнаність про дистанційну роботу окремих працівників, зокрема ОСОБА_1 , призвело до того, що в первісному табелі обліку робочого часу було допущено помилку та відображена неявка працівника на робоче місце.

Так, Відповідач зазначив, що в подальшому табелі-звіту виходу на роботу ОСОБА_1 були відкориговані як помилкові. Додаткове формулювання «у зв`язку із порушенням умов контракту» не відповідає дійсності та дійсно порушує права ОСОБА_1 . Такий запис в трудовій книжці може завадити його працевлаштуванню в майбутньому, позбавити права на отримання відповідних компенсацій передбачених законодавством тощо.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

На підставі ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У статті 21 КЗпП України вказано, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

Підставою звільнення ОСОБА_1 з посади Директора з управління персоналом «член Дирекції АТ «Харківобленерго» було зазначено, як порушення умови контракту та не виконання свої функціональні та посадові обов`язки в період дії воєнного станом, тобто був відсутній на робочому місці, починаючи з 24.02.2022 по 19.04.2022».

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із частиною третьою статті 167 ГК України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи, має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України).

За змістом статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені, або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки, відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення та звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Відповідно до ч.1 ст.51 Закону України "Про акціонерні товариства" наглядова рада акціонерного товариства є колегіальним органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, здійснює управління акціонерним товариством, а також контролює та регулює діяльність виконавчого органу.

Згідно з ч. 1 та п. 14 ч.2 ст. 13 Закону України "Про акціонерні товариства" установчим документом акціонерного товариства є його статут, який, зокрема, повинен містити відомості про склад органів товариства та їх компетенцію, порядок утворення, обрання і відкликання їх членів та прийняття ними рішень, а також порядок зміни складу органів товариства та їх компетенції.

Відповідно до ч.2 ст. 52 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції наглядової ради належить, зокрема, обрання та припинення повноважень голови і членів виконавчого органу, затвердження умов контрактів, які укладатимуться з членами виконавчого органу, встановлення розміру їх винагороди, прийняття рішення про відсторонення голови або члена виконавчого органу від здійснення повноважень та обрання особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови виконавчого органу.

Відповідно до ст. 61 Закону України "Про акціонерні товариства" повноваження голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу) припиняються за рішенням наглядової ради, з одночасним прийняттям рішення про призначення голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу) або особи, яка тимчасово здійснюватиме його повноваження, якщо статутом акціонерного товариства це питання не віднесено до компетенції загальних зборів.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗПП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Судом установлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що необізнаність про дистанційну роботу окремих працівників, зокрема ОСОБА_1 , призвело до допущення помилок та відображення неявки працівника на робочому місці в первісному табелі обліку робочого часу. Щодо наявних помилок зазначає й сам Відповідач та те в подальшому табелі-звіту виходу на роботу ОСОБА_1 були відкориговані як помилкові.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Також, суд враховано відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів притягнення Позивача - ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у період його перебування на посаді Директора з управління персоналом «член Дирекції АТ «Харківобленерго» згідно з положеннями ст.ст.147, 147-1, 149 КЗпП України. Так жодного доказу проведення службових розслідувань у зв`язку з будь-якими діями або бездіяльністю Позивача у період його перебування на посаді Директора з управління персоналом «член Дирекції АТ «Харківобленерго», складання відповідних актів та відібрання від Позивача відповідних пояснень стосовно будь-яких його дій або бездіяльності, видання наказів про застосування до нього дисциплінарного стягнення, зокрема, у вигляді звільнення, Відповідачем до суду не подано і в матеріалах справи не міститься.

Згідно з ч. 1 ст. 51 та ч. 2 ст. 52 Закону України "Про акціонерні товариства" наглядова рада наділена повноваженнями щодо призначення (обрання) та відкликання з посади (звільнення) виконавчого органу товариства (директора), проте, вказані повноваження наглядова рада повинна здійснювати лише при обов`язковому дотриманні вимог чинного законодавства про працю.

Оскільки звільнення Позивача з посади Директора з управління персоналом «член Дирекції АТ «Харківобленерго» за рішенням наглядової ради, оформленим протоколом № 5/2022 від «27» травня 2022 року, відбулось з порушенням установленого законом порядку, суду дійшов висновку, що вказане рішення має бути визнано недійсним.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що даний спір є корпоративним, а трудові відносини Позивача безпосередньо випливають з його корпоративних прав, за висновком суду, закон не наділяє орган, який вирішує серед іншого і трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту порушених трудових прав, ніж зазначений в частині 1 ст. 235 КЗПП України, а відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити позивача на попередній роботі (посаді). А саме, у відповідності до ч.3 ст.36 КЗпП України, Позивач має бути поновлений на посаді Директора з управління персоналом «член Дирекції АТ «Харківобленерго».

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Окрім віще викладеного суд вважає за необхідне зазначити також про таке.

З огляду на статус особи, яка перебуває з товариством одночасно в корпоративних і трудових відносинах, є необхідність визначитися, до суду якої юрисдикції слід звертатись у разі виникнення спорів щодо припинення повноважень такої особи та/або звільнення.

Її повноваження як члена відповідного органу можуть бути припинені в будь-який час. При цьому відповідне рішення стосується саме припинення повноважень щодо управління поточною діяльністю товариства, тобто припинення корпоративних відносин.

Водночас важливим моментом є те, що таке рішення не припиняє трудових відносин і не має наслідком звільнення працівника, а може бути лише підставою для подальшої видачі роботодавцем наказу про звільнення. Тобто необхідно розмежовувати припинення корпоративних відносин з цією особою яка входить до органу управління товариства та припинення трудових відносин з ним як працівником.

У разі виникнення спору для визначення його юрисдикції потрібно насамперед з`ясувати, з яких саме правовідносин виник відповідний спір.

За загальним правилом, у рамках господарського судочинства розглядаються корпоративні спори між учасниками та юридичною особою, крім трудових спорів, які розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Важливе значення для розмежування корпоративних і трудових відносин, які виникають між керівником та товариством, має рішення Конституційного Суду від 12.01.2010 №1-рп/2010. У ньому зазначається, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень, зокрема про усунення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах не трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено управління ним.

Аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд. Зокрема, у постанові Великої палати від 4.02.2020 у справі №915/540/16 зазначено, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень Кодексу законів про працю. Можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу передбачена не приписами КЗпП, а ст. 99 Цивільного кодексу, тобто не є предметом регулювання норм трудового права.

Як наслідок, вирішуючи питання щодо юрисдикції спору про визнання незаконними та скасування рішень наглядової ради й рішень загальних зборів акціонерів щодо припинення повноважень виконавчого органу, ВП ВС зауважила, що спір у цілому належить до юрисдикції господарського суду.

Близькі за змістом висновки викладені в постанові ВП ВС від 16.10.2019 у справі №752/10984/14-ц. У ній зазначено, що припинення повноважень члена виконавчого органу є діями уповноваженого органу відповідного товариства, необхідними для оперативного реагування на певні діяння такого члена й унеможливлення здійснення ним повноважень щодо управління товариством.

ВП зауважила, що застосування ст. 99 ЦК щодо керівника товариства не обов`язково впливає на трудові права відповідної особи. Так, застосування інституту припинення повноважень керівника, який є членом виконавчого органу, зумовлює втрату повноважень у відповідному виконавчому органі, без яких ця особа не може здійснювати керівництво й виконувати інші функції члена виконавчого органу товариства. З огляду на зміст правовідносин сторін спору ВП наголосила, що спір у вказаній справі належить до юрисдикції господарського суду.

Нещодавно ВП ВС у постанові від 15.09.2020 у справі №205/4196/18 зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикції спорів між керівниками або членами органів управління суб`єктів господарювання.

Так, до юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені та він оскаржує законність дій органу управління (загальних зборів, наглядової ради) щодо такого припинення повноважень (звільнення).

Аналогічна позиція викладена в постанові ВП ВС від 13.10.2020 у справі №683/351/16-ц. У ній також зазначено, що під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення.

Тобто здійснення компетентним органом суб`єкта господарювання права на усунення з посади відповідно до ст.99 ЦК можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав. І підставою для такого звільнення може бути посилання на КЗпП.

Припинення повноважень керівника та його звільнення це різні правові інститути. Важливим моментом під час визначення юрисдикції спору є те, за захистом яких саме прав позивач має намір звернутися до суду.

Припинення повноважень керівника спричиняє зупинення роботи такої посадової особи, викликане відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання роботи. Адже без повноважень посадова особа не може здійснювати керівництво або функції члена виконавчого органу. У свою чергу припинення повноважень посадової особи в КЗпП визначено додатковою підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Таким чином, корпоративні відносини між товариством та його керівником можуть бути припинені рішенням компетентного органу товариства. Водночас необхідно враховувати, що припинення повноважень керівника не є порушенням його трудових прав, оскільки не обов`язково пов`язується з його звільненням. Так, трудові відносини з керівником припиняються лише після розірвання трудового договору.

Виходячи з аналізу судової практики, суд зауважує, що такий спосіб захисту, як визнання незаконним і скасування рішення органів управління товариства про припинення повноважень керівника, не є способом захисту трудових прав.

Підставою для припинення трудових відносин із працівником є відповідний наказ роботодавця. Тобто тільки після видачі наказу про звільнення в останнього виникають підстави для звернення до суду з метою захисту своїх трудових прав, якщо такі були порушені.

Залежно від того, з приводу яких відносин між керівником і товариством виник спір: корпоративних (у разі припинення повноважень компетентним органом) чи трудових (у разі розірвання трудового договору), спори, що виникли з таких відносин, будуть розглядатися, відповідно, у порядку господарського чи цивільного судочинства.

Водночас згідно з останньою практикою на рівні Великої палати ВС спори про припинення повноважень таких осіб підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд наголошує, що він продовжує працювати, проте в умовах воєнного стану проведення судових засідань має особливості щодо явки до суду та необхідності забезпечення безпеки відвідувачів.

Сторони максимально реалізували право на участь у судовому засіданні та надали вичерпні письмові пояснення і докази.

Питання про прийняття рішення вирішено судом у розумний строк з урахуванням Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

На підставі викладеного та керуючись ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним п. 1 (розділу «Вирішили») рішення Наглядової ради акціонерного товариства «Харківобленерго» від 27 травня 2022 року про припинення з дати, наступної за датою прийняття цього рішення, на підставі підпункту 7.3.4 контракту у зв`язку з порушенням умов контракту, повноважень члена дирекції Акціонерного товариства «Харківобленерго» Кравцова В`ячеслава Анатолійовича Директора з управління персоналом та розірвання укладеного з ним контракту від 16 вересня 2020 року», яке оформлено протоколом № 5/2022.

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; Паспорт: НОМЕР_2 виданий Балаклійським РВ УМВС України в Харківській області 03.07.1997; Місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді Директора з управління персоналом Акціонерного товариства «Харківобленерго» (Код ; Місцезнаходження: 61037, м. Харків, вул.Плеханівська, буд. 149).

Повне рішення складено "11" липня 2022 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін