ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2022 Справа № 917/1531/21

за позовною заявою Міністерства фінансів України, 01008, м.Київ, вул.Грушевського, 12/2, ідент. код 00013480

до відповідачів: 1. Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", 36020, м. Полтава, вул. П.Орлика, 40-а, ідент. код 03361661

2. Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації, 36014, м. Полтава, вул. Соборності, 45, ідент. код 02315357

3. Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, 36014, м. Полтава, вул.Зигіна, 1, ідент. код 04013991

4. Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, 36011, м. Полтава, вул. Шевченка, 1, ідент. код 37959255

5. Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, 36020, м. Полтава, вул. В.Козака, 1-а, ідент. код 03365891

про визнання недійсними договорів

Суддя Іванко Л.А.

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Представники сторін - згідно протоколу

До господарського суду Полтавської області надійшов позов Міністерства фінансів України до КП Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації, Департаменту будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації про визнання недійсними договорів: №4-ДФС від 01.08.2017 та додаткову угоду № 1 від 07.11.2017 до договору № 4-ДФС від 01.08.2017; №6-ДФС від 12.12.2017.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що оспорювані договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

За даним позовом ухвалою Господарського суду Полтавської області 05.11.2021 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Підготовче засідання призначено на 02.12.2021.

18.11.2021 на адресу суду надійшов відзив (вх.№ 12778, арк. спр.74-81, т.1), в якому відповідач 4 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі в зв"язку з необгрунтованістю та недоведеністю.

22.11.2021 до суду подано відзив (вх.№ 12903, арк. спр.82-146, т.1), в якому представник відповідача 5 просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

25.11.2021 до суду надійшов відзив (вх.№ 13104, арк. спр.153-164, т.1) на позовну заяву, в якому відповідач1 просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

30.11.2021 на електронну адресу господарського суду надійшла відповідь на відзив відповідача5 (вх.№ 13298, арк. спр.173-211), в якому позивач стверджує, що викладеним спростовано заперечення, наведені відповідачем5 у відзиві, в зв"язку з чим, просить задовольнити позовні вимоги.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 02.12.2021 оголошено перерву до 22.12.2021.

07.12.2021 засобами поштового зв"язку на адресу господарського суду надійшла відповідь на відзив (вх.№ 13630, арк. спр.1-14, т.2) відповідача5.

09.12.2021 на електронну адресу господарського суду надійшла відповідь на відзив відповідача1 (вх.№ 13720, арк. спр.15-28, т.2), в якому позивач вважає, що викладеним спростовано доводи, наведені відповідачем1 у відзиві, в зв"язку з чим, просить задовольнити позовні вимоги.

14.12.2021 засобами поштового зв"язку на адресу господарського суду надійшла відповідь на відзив відповідача1(вх.№ 13941, арк. спр.31-45, т.2).

16.12.2021 відповідачем 5 подано до суду уточнений відзив (вх.№ 14058, арк. спр.47-73, т.2), в якому останній не погоджується з викладеними в позовній заяві обгрунтуваннями, вважає їх безпідставними, в зв"язку з чим, просить відмовити в задоволенні позову.

16.12.2021 відзив подано відповідачем 2 (вх.№ 14064, арк. спр.74-100, т.2).

Враховуючи обставини, зазначені у відзиві, відповідач 2 просить суд відмовити у задоволенні позову.

21.12.2021 на електронну адресу господарського суду надійшла відповідь на відзив відповідача2 (вх.№ 14210, арк. спр.101-113, т.2).

22.12.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 18.01.2022.

28.12.2021 засобами поштового зв"язку на адресу господарського суду надійшла відповідь на відзив відповідача2 (вх.№ 14453, арк. спр.128-141, т.2), в якому позивач вважає, що наведені ним аргументи спростовують доводи, зазначені відповідачем 2 у відзиві, в зв"язку з чим, просить суд позовні вимоги задовольнити.

14.01.2022 на адресу суду надійшли заперечення (вх.№ 410, арк. спр.155-171,т.2), в яких представник відповідача2, відповідача5 не погоджується з доводами позивача, вважає, що вказані договори є дійсними та такими, які укладені з метою настання правових наслідків, а в рішеннях судів: Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністратвного суду від 12.08.2020 у справі № 440/4713/18 та рішенні Господарського суду міста Києва від 21.09.2021 у справі № 910/5137/21 встановлено обов"язок Мінфіну забезпечити надання субвенції КП ПОР "Полтававодоканал" - преюдиційні факти, що мають значення для правильного вирішення справи.

У підготовчому засіданні судом здійснено дії та з`ясовані всі питання, передбачені ст.ст.177, 182 Господарського процесуального кодексу України.

За результатами проведення підготовчого засідання, ухвалою суду від 18.01.2022 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 16.02.2022.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 16.02.2022 оголошено перерву до 02.03.2022.

Судове засідання, призначене на 02.03.2022 не відбулось.

Ухвалою суду від 05.05.2022 судове засідання по справі призначене на 25.05.2022.

Ухвалою господарського суду від 25.05.2022 розгляд справи відкладено на 29.06.2022.

В судовому засіданні 29.06.2022 позивачем позовні вимоги підтримані в повному обсязі.

Представник відповідача 1 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача 2, відповідача5 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача 4 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 29.06.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши наявні у справі матеріали, оцінивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив такі обставини.

З посиланням на норми Бюджетного законодавства, позивач зазначив.

На виконання постанови Уряду № 332 від 18.05.2017 КП «Полтававодоканал» укладено договори про організацію взаєморозрахунків, а саме: №4-ДФС від 01.08.2017 та додаткову угоду №1 від 07.11.2017 до договору №4-ДФС від 01.08.2017; №6-ДФС від 12.12.2017.

Сторонами зазначених договорів, окрім КП «Полтававодоканал», є Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації, Департамент фінансів Полтавської обласної державної адміністрації, Департамент будівництва, містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації.

Відповідно до пп.2 пункту 10 вищевказаних договорів передбачені обов`язки його учасників «не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору», а відповідно до пункту 11 Договорів «Сторони несуть відповідальність за невиконання своїх зобов`язань за договором відповідно до законодавства».

Пунктом 14 Договорів передбачено, що Договір є дійсним лише в разі здійснення відповідного фінансування.

На думку позивача, оскільки відповідне фінансування здійснено не було, то оскаржувані договори є не дійсними, а отже не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що свідчить про невідповідність їх вимогам частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, та є підставою для визнання недійсними в судовому порядку, за правилами статті 215 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивач зазначає, що дія постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 припинилась з перебігом строку, на який був прийнятий цей акт. Водночас, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 містить виключно процесуальні норми, які не мають самостійного характеру без відповідної норми матеріального права, на реалізацію якої вони були прийняті.

Крім того, Мінфіном не було прийнято рішення про перерахування субвенції КП «Полтававодоканал» по вищевказаним договорам.

Відповідно до вимог частини дванадцятої статті 23 Бюджетного кодексу України всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду (в даному випадку бюджетний період закінчився 31.12.2017 року).

Так, згідно статті 3 Бюджетного кодексу України - бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Згідно із положенням статті 48 Бюджетного кодексу України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань, не вважаються бюджетними зобов`язаннями.

Отже, з посиланням на норми Бюджетного законодавства, позивач зазначає, що не профінансовані за 2017 рік договори про організацію взаєморозрахунків, вважаються такими, що втратили чинність.

За викладеного в позовній заяві, підставою для визнання договорів недійсними позивач вважає порушення частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а так як, на думку позивача, дія постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 припинилась з перебігом строку, на який був прийнятий цей акт, то оскаржувані договори юридично виконати не можливо.

Зазначене стало підставою для звернення з позовом до суду, в якому позивач просить визнати Договори про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332: №4-ДФС від 01.08.2017 та додаткову угоду № 1 від 07.11.2017 до договору № 4-ДФС від 01.08.2017; №6-ДФС від 12.12.2017, недійсними.

Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, заперечуючи проти позову, вказав на такі обставини:

У 2017 році розрахунки Головним управлінням Казначейства проводилися згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 «Про затвердження Порядку та умов надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевевого самоврядування» (далі - Порядок та умови).

Договір № 4-ДФС від 01.08.2017 на суму 8 882 540,85 грн. пройшов реєстрацію у Головному управлінні Казначейства 01.08.2017, але не був профінансований у 2017 році.

Додаткова угода № 1 від 07.11.2017 до договору № 4-ДФС від 01.08.2017 та договір №6- ДФС від 12.12.2017 на реєстрацію до Головного управління Казначейства не надходили.

Відповідач вказує, на момент укладення договору № 4-ДФС від 01.08.2017 було виділено фінансування, проте Мінрегіоном не було прийнято рішення про перерахування субвенцій відповідно до вимог Порядку та умов на виконання умов цього договору.

На переконання відповідача4, пункт 14 договору № 4-ДФС від 01.08.2017 про те, що "Договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування", не може бути застосований, оскільки відповідно до пункту 13 цього ж договору - «Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором».

Головне управління Казначейства зазначає про здійснення ним всіх заходів, що визначені Порядком для спрямування субвенції на виконання умов договору № 4-ДФС від 01.08.2017.

Крім того, відповідач4, з посиланням на «Ліга Закон» вказує, що Порядок є чинним, а не таким, що вичерпав термін дії. Отже, на підставі викладеного відповідач 4 стверджує, що зобов`язання за договорами, який був укладений відповідно до статті 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» і Порядку є чинними, до їх повного виконання.

Відповідач - Управління житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації вважає, що зазначена позивачем підстава для визнання договорів недійсними, а саме, порушення ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України, є необгрунтованою. Як доказ того, що укладення спірних договорів було спрямоване на реальне настання правових наслідків у вигляді перерахування субвенцій, відповідач5 називає позовну заяву, подану КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» до Міністерства фінансів України про стягнення 9963027,49 грн. шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України. Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 вересня 2021 року у справі № 910/5137/21 було повністю задоволено позовні вимоги (не набрало законної сили).

Вимоги Міністерства фінансів України про визнання недійсними договорів про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6 ДФС відповідач5 називає безпідставними.

Відповідач - КП ПОР "Полтававодоканал" у відзиві не погоджується з твердженням позивача, що договори є недійсними відповідно до п.14 Договорів, яким передбачено, що Договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування. Відповідач зазначає, що КП ПОР "Полтававодоканал" та всіма суб"єктами, окрім Міністерства фінансів виконані необхідні умови, направлені на отримання підприємством субвенції на погашення різниці в тарифах відповідно до вказаних Договорів.

При цьому, відповідач 1 свою позицію щодо безпідставності позовних вимог Міністерства фінансів України підтверджує судовою практикою. Зокрема, зазначає: рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року по справі № 440/4713/18 задоволено позовні вимоги КП ПОР «Полтававодоканал» до Міністерства фінансів України, за участю третьої особи - Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019 та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 440/4713/18 від 12.08.2020 року, якою залишено без змін відповідні судові рішення судів першої та апеляційної інстанції по вказаній справі.

В пункті 65 постанови Верховного суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 440/4713/18 від 12.08.2020 року зазначено, що «твердження касатора (Міністерства фінансів України) про те, що норми вказаних договорів є дійсними лише у разі здійснення відповідного фінансування, а, відтак, такі договори є недійсними, Суд відхиляє, оскільки, як установлено судами попередніх інстанцій і не спростовано скаржником, договори про проведення взаєморозрахунків є чинними і не визнані недійсними».

Також, відповідач1 звертає увагу суду на той факт, що рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/5137/21 від 21.09.2021 року, за позовом КП ПОР «Полтававодоканал» до Міністерства фінансів України, за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача 1) Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області, 2) Державна казначейська служба України та за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Міністерство розвитку громад та територій України, про стягнення 9 963 027,49 грн., позовні вимоги КП ПОР «Полтававодоканал» задоволено повністю.

При цьому, відповідач1 зауважує, що факти, установлені в прийнятих судових рішеннях, мають преюдиціальний характер та не підлягають доказуванню.

Ухвалюючи рішення, господарський суд виходив з таких підстав.

Так, відповідно до частини першої статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

До загальних засад цивільного законодавства належить, зокрема свобода договору (частина перша статті 3 Цивільного кодексу України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема є договори та інші правочини.

За приписами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Предметом доказування у даній справі є наявність підстав для визнання Договорів про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 332: №4-ДФС від 01.08.2017 та додаткову угоду № 1 від 07.11.2017 до договору № 4-ДФС від 01.08.2017; №6-ДФС від 12.12.2017, недійсними.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у статті 4 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до пункту 23 статті 14 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» установлено, що у 2017 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 Бюджетного кодексу України, спрямовуються на реалізацію програм та заходів, визначених частиною четвертою статті 30 Бюджетного кодексу України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11, 12 і 13 цього Закону, спрямовуються відповідно на: субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (за рахунок джерел, визначених пунктами 13 та 14 статті 11 цього Закону).

Кабінетом Міністрів України, на виконання Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» і частини другої статті 97 Бюджетного кодексу України, постановою від 18.05.2017 № 332 затверджено Порядок та умови надання у 2017 році вказаної субвенції, де визначено детальний механізм виділення коштів субвенції та проведення взаєморозрахунків (далі - Порядок).

Пунктом 3 Порядку № 332 передбачено, що підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору.

Судом встановлено, що на виконання зазначених умов між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Управлінням житлово-комунального господарства Полтавської облдержадміністрації і КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» укладено договори про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня № 6-ДФС, а також додаткову угоду до договору про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС.

Позивач у позовній заяві посилається на п.14 Договору, яким передбачено: Договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування, та зазначає, що оскільки відповідне фінансування здійснено не було, то оскаржувані договори є не дійсними, а отже, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що свідчить про невідповідність їх вимогам частини п"ятої статті 203 Цивільного кодексу України, та є підставою для визнання недійсними в судовому порядку за правилами ст.215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У пунктах 54, 55 постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №201/2832/19 (провадження № 61-14079св20) визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь- яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Сторони спірних Договорів про організацію взаєморозрахунків при їх укладенні передбачали реальне настання правових наслідків у вигляді перерахування субвенцій, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та обумовлено цими правочинами.

Доказом того, що укладення спірних договорів було спрямоване на реальне настання правових наслідків у вигляді перерахування субвенцій, є, зокрема, позовна заява подана КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» до Міністерства фінансів України про стягнення 9963027,49 грн. шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Міністерства фінансів України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 вересня 2021 року у справі № 910/5137/21 було повністю задоволено позовні вимоги (не набрало законної сили) (рішення суду додається).

Посилаючись на п.14 Договорів, яким передбачено, що Договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування, позивач в позовній заяві зазначає, що Мінфіном не було прийнято рішення про перерахування субвенцій КП "Полтававодоканал" по вищевказаним договорам.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 332 Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 9 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг. Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цього Порядку та умов документи, формує загальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 10 і 25 числа Мінфіну. Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства.

Отже, Міністерство фінансів України визначено відповідальним державним органом, який повинен завершити процедуру проведення розрахунків шляхом виділення коштів, що визначено Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Проте, Міністерством фінансів України, яке повинно було завершити процедуру проведення розрахунків шляхом виділення коштів, не прийнято рішення про перерахування субвенції на загальну суму 9963027,49 грн відповідно до Постанови № 332 і договорів про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6 ДФС.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 440/4713/18, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року, визнано протиправною бездіяльність Мінфіну при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік у частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» з Державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування та залишилася непогашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 9963027,49 грн; зобов`язано Мінфін прийняти рішення про перерахування субвенції на загальну суму 9963027,49 грн відповідно до Постанови № 332 і договорів про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6-ДФС.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.75 ГПК України).

Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер.

У цій справі, преюдиційним фактом є те, що сторони договорів виконали всі необхідні дії, спрямовані на отримання КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» субвенції на погашення різниці у тарифах відповідно до договорів про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від

12 грудня 2017 № 6-ДФС. Ця обставина була встановлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 440/4713/18 та не потребує доказування.

У рішеннях Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права, зокрема у справі "Кечко проти України" Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, при з"ясуванні обставин, з якими закон пов"язує визнання угод недійсними, судом встановлено, що договори про організацію взаєморозрахунків від 01 серпня 2017 № 4-ДФС і від 12 грудня 2017 № 6-ДФС укладені на підставі пункту 23 статті 14 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» та були спрямовані на реальне настання правових наслідків у вигляді перерахування субвенцій для погашення податкових боргових зобов`язань КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал».

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності, який полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 ГПК України).

Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання спірних договорів недійсними є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, ст.129 ГПК України, сплачені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено 11.07.2022

Суддя Іванко Л.А.