ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2022 р. Справа№ 910/8737/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

Секретар судового засідання: Нікітенко А.В.

За участю представників учасників процесу:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

Розглянув у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 (суддя Шкурдова Л.М., м. Київ, повний текст рішення складено 27.10.2021)

за позовом Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українька залізниця"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 635 800,34 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) до Державного агентства резерву України (далі - відповідач) про стягнення 635 800,34 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №ОД/НР-03-670-НЮ від 29.04.2003, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 635 800,34 грн за 1 квартал 2021 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 за позовом Акціонерного товариства "Укрзалізниця" до Державного агентства резерву України про стягнення 635 800,34 грн позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 635 800,34 грн - суму основного боргу та 9 537,01 грн витрати по сплаті судового збору.

Рішення обґрунтовано тим, що для позивача відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим в силу вимог закону. Ураховуючи встановлене, приймаючи до уваги те, що позивачем здійснено відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2021 рік, що підтверджується документами, які підтверджують факт здійснення операцій по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та факт виконання позивачем договірних відносин. Крім того, місцевий господарський суд зазначив що, сам факт не підписання (відмови від підписання) таких актів та звітів про витрати не може беззаперечно свідчити про те, що такі витрати не були понесені позивачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням Державне агентство резерву України (далі- скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, ст.11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» та порушенням норм процесуального права, а саме: ст.ст. 2, 7, 13, 74, 162, 210, 226 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом залишено поза увагою те, що відповідачем не погоджено кошторис витрат; позивачем не доведено факт понесення ним витрат із зберігання матеріальних цінностей.

Також у прохальній частині апеляційної скарги скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

17.01.2022 позивач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів апеляційної скарги заперечує та просить відмовити в її задоволенні в повному обсязі, наполягаючи, що листом від 13.01.2021 позивачем було направлено відповідачу для затвердження кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 1 квартал 2021 року, відповідач повідомив про відмову в узгодженні кошторису, зазначивши зауваження в частині витрат з нарахування, позивач вказує, що відповідач ухиляється від погодження кошторису витрат на 1 квартал 2021року.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Апеляційна скарга Державного агентства резерву України подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі №910/8737/21, зокрема, вирішено відкласти розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/8737/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 у справі №910/8737/21 апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 залишено без руху.

24.12.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Державного агентства резерву України надійшло клопотання про усунення недоліків, зокрема, подано докази надіслання апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2021 у справі №910/8737/21 задоволено клопотання Державного агентства резерву України та поновлено строк апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21; відкрито апеляційне провадження у справі №910/8737/21; розгляд апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 призначено на 01.02.2022; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді Разіної Т.І. з 31.01.2022 на лікарняному, судове засідання, призначене на 01.02.2022, не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2022 розгляд апеляційної скарги апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 при значнено на 15.03.2022.

Проте, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14 березня 2022 року частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Отже, судове засідання 15.03.2022 у справі №910/8737/20 не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.05.2022 ( з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2022 про виправлення описки в ухвалі від 03.05.2022) розгляд апеляційної скарги апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 призначено на 15.06.2022.

Розгляд судом апеляційної інстанції клопотань

14.06.2022 на електронну адресу суду від позивач надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано неможливістю прибуття представника позивача у судове засідання.

Відповідно до статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно із якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України,суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Процесуальний закон не містить приписів щодо обов`язкового здійснення апеляційного розгляду за участю представників учасників справи. Не зазначалося про такий розгляд і в ухвалах від 24.12.2021, від 10.02.2022 та від 03.05.2022 Північного апеляційного господарського суду.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представника позивача за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні, а тому суд дійшов висновку, що заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги - задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, дійшов висновку, що неявка представника скаржника в судове засідання, не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Явка представників сторін

У судове засідання 15.06.2022 представники сторін не з`явилися.

Від скаржника (відповідача) заяв/клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (ст. 42 ГПК України), зважаючи на відсутність від відповідача клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, та відхилення клопотання позивача про відкладення розгляду справи а також враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи, 29.04.2003 року між Одеською залізницею (Зберігач) (реорганізовано шляхом злиття в Акціонерне товариство "Українська залізниця") та Державним комітетом з державного матеріального резерву (Комітет) було укладено Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №ОД/НР-03-670/НЮ (далі - Договір), предметом якого є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву без користування ними Зберігачем здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках Зберігача. (п. 1.1. Договору)

Згідно до п. 1.2. Договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1. Передбачені цим Договором форми актів затверджуються комітетом.

Зберігач зобов`язаний забезпечити належне зберігання цінностей і вести бухгалтерський облік на позабалансовому рахунку зберігача ( п. 2.1. Договору).

За умовами п. 3.1. Договору комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та комітетом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі.

Відповідно до п.4.1. Договору відшкодування витрат за зберігання цінностей визначається згідно з щорічно погодженого Комітетом зведеного кошторису витрат зберігача, який здійснює відповідальне зберігання цих цінностей мобілізаційного резерву.

Положеннями п. 4.3. Договору визначено, що зберігач надає Комітетові щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків на утримання цінностей мобілізаційного резерву за встановленою формою.

У п.4.4 Договору передбачено, що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) Зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву Комітет здійснює в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до п.4.3 цього Договору, не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним кварталом.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей мобілізаційного резерву (п.7.3. Договору)

07.10.2011 року до Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №ОД/НР-03-670/НЮ від 29.04.2003 року сторонами було підписано додаткову угоду №ОД/НР-03-670/НЮ, згідно з якою визначено, що стороною за договором є Державне агентство резерву України, яке відповідно до п. 5 Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Листом №НР-14/4 від 13.01.2021 року позивач надіслав на адресу відповідача документи, які відображають розмір витрат на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 1 квартал 2021 на суму 635 800,34 грн (докази направлення наявні в матеріалах справи).

Відповідач листом від 19.05.2021 №1182/0/4-21 повідомив позивача про відмову в узгодженні кошторису витрат на 1 квартал 2021 рік.

Листом від 06.07.2021 №НР-14/69 позивач повторно направив відповідачу кошторис витрат на 1 квартал 2021 з наданням пояснень щодо вимог відповідача.

Відповідач листом від 26.07.2021 №1805/0/4-21 повідомив позивача про відмову в узгодженні кошторису витрат на 1 квартал 2021 та зазначив зауваження лише в частині витрат з нарахування та виплати: грошової компенсації за продовольчий пайок працівникам відомчої охорони; матеріальної допомоги працівникам до відпустки; оплати праці начальників відділень відомчої охорони.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Спір у даній справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №ОД/НР-03-670/НЮ від 29.04.2003.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно зі ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

За приписами ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, установленого у договорі зберігання.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) установлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Як визначено ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Статтею 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

Управління державним резервом здійснює Державне агентство резерву України, яке, як було зазначено вище, є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Згідно з Положенням про Державне агентство резерву України (Держрезерв), яке затверджено Указом Президента України від 13.04.2011 № 463/2011, основними завданнями Держрезерву України є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву та внесення пропозицій щодо її формування.

Відповідно до п. 4 та п. 5 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997 на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів, необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей.

Згідно з ст.12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв", передбачено відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, фактичних витрат, пов`язаних з таким зберіганням. Згідно з цією нормою та п.7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532, таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного між Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Окрім того, положення ст.7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" регламентують обов`язковість фінансування витрат на утримання і розвиток системи державного резерву як за рахунок коштів державного бюджету та коштів, одержаних від допоміжної фінансово-господарської діяльності підприємств, установ і організацій системи державного резерву, так і за рахунок коштів, одержаних від реалізації матеріальних цінностей державного резерву в порядку освіження, позичання та розбронювання.

Відтак, особі, яка здійснює відповідальне зберігання законодавчо надано право на відшкодування понесених у зв`язку з вищезазначеною діяльністю витрат.

Пункт 1 ст. 8 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачає відшкодування усіх витрат відповідальних зберігачів.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до положень Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532, сума витрат, що підлягає відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем. Сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; середнього розміру суми витрат; розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

У додатку № 2 порядку до кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву віднесені основні та додаткові витрати. До основних витрат відносяться витрати по заробітній платі працівників з нарахуваннями, вартості електричної енергії, вартості паливних матеріалів (на опалення) та амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання. До додаткових витрат відносяться: консерванти та лакофарбові матеріали, дороблення та консервація, навантажувально-розвантажувальні роботи.

Відповідно до п. 7 Порядку № 532 відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

У п. 2.1. Договору визначено, що зберігач забезпечує належне зберігання цінностей і веде облік на позабалансовому рахунку зберігача.

Умовами п.2.8 Договору передбачено, що зберігач зобов`язаний щороку разом з річним звітом форми №12 подавати зведений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно "Порядку відшкодування залізницями України витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву".

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №ОД/НР-03-670/НЮ від 29.04.2003 року Позивач здійснив відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, що підтверджується звітом про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2021 рік на суму 635 800,34 грн., актом на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей, звітами про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, копії первинних документів на підтвердження витрат позивача, тощо. Вказані документи були направлені відповідачу з листом від 20.04.2021 № НР-14/47 (докази направлення в матеріалах справи).

Відповідач листом від 26.07.2021 №1805/0/4-21 повідомив позивача про відмову в узгодженні кошторису витрат на 2021 рік та зазначив зауваження лише в частині витрат з нарахування та виплати: грошової компенсації за продовольчий пайок працівникам відомчої охорони; матеріальної допомоги працівникам до відпустки; оплати праці начальників відділень відомчої охорони.

Працівникам відомчої охорони щомісяця виплачується грошова компенсація за продовольчий пайок згідно п. 29 «Положення про відомчу воєнізовану охорону на залізничному транспорті», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.1994 № 7 із змінами (далі - Положення).

Структура заробітної плати встановлена ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, відповідно до якої однією із складових частин зарплати є додаткова заробітна плата.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Отже, грошові виплати за продовольчий пайок, у розмірі передбаченому п. 29 Положення, є різновидом компенсаційних виплат, винагородою за особливі умови праці, які віднесені до додаткової заробітної плати.

Матеріальна допомога до відпустки також носить обов`язковий характер, оскільки виплата передбачена п. 4.16 «Коллективного договора» між адміністрацією та залізничним комітетом профспілки, виплачується незалежно від результатів роботи підприємства і конкретного працівника, та враховується в собівартості реалізованої продукції (послуг) позивачем.

У листі від 26.07.2021 № 1805/0/4-21 відповідач зазначив, що «на один цілодобовий пост (патруль) чисельність відомчої охорони встановлюється з розрахунку 6 одиниць без урахування начальницького складу».

До розрахунку витрат на утримання стаціонарних стрільців, які здійснюють охорону пункту відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву Одеського МТС на ст. Овідіопіль включені витрати з оплати праці та нарахувань 4-х стрільців та начальника відділення, який задіяний для контролю та координування роботи вказаних стрільців у середньому 1 годину на добу. Відповідно п. 4.1 «Керівництва з організації служби стрілецьких та стрілецько-пожежних підрозділів відомчої воєнізованої охорони на залізничному транспорті України», затвердженого наказом Укрзалізниці від 28.12.2005 № 003-Ц/ДСК, начальник варти є прямим начальником особового складу чергової варти, відповідає за організацію охорони доручених варті вантажів і об`єктів, бойову готовність і правильне використання особового складу варти, чітке несення ним служби, збереження зброї, боєприпасів, майна та службової документації у варті, справність обладнання та апаратури, пожежної техніки, засобів зв`язку і охоронно-пожежної сигналізації у вартовому приміщенні і на постах, стан дисципліни особового складу.

Отже, позивачем здійснено відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 1 квартал 2021 рік, що підтверджується документами, які підтверджують факт здійснення операцій по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та факт виконання позивачем договірних відносин. При цьому, сам факт не підписання (відмови від підписання) таких актів та звітів про витрати не може беззаперечно свідчити про те, що такі витрати не були понесені позивачем.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено витрати на зберігання матеріальних цінностей за 2021 рік розмірі 635 800,34 грн відповідно до Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву №ОД/НР-03-670/НЮ від 29.04.2003 року за 1 квартал 2021 року становить 635 800,34 грн.

В свою чергу, понесені позивачем фактичні витрати відповідачем відшкодовані не були.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає висновок місцевого господарського суду обґрунтованим стосовно задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 635 800,34 грн.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником у поданій апеляційній скарзі

Доводи відповідача про те, що у нього відсутні підстави для сплати заборгованості у розмірі 635 800,34, оскільки основною підставою для здійснення відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву необхідна наявність узгодженого сторонами кошторису витрат, колегією суддів відхиляється, виходячи з того, що п. 7 Порядку, відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних збитків державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між держрезервом та зберігачем, а також умови якого не передбачають надання жодних документів, що підтверджують видатки зберігача.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що неузгодження Комітетом кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2021 рік не спростовує факту надання позивачем послуг із зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву й виникнення обов`язку у відповідача по оплаті наданих послуг.

Інші наведені доводи скаржника, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх доведеністю та обґрунтованістю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21, та, відповідно, апеляційна скарга Державного агентства резерву України є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Також, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.12.2021 дія оскаржуваного рішення була зупинена в силу приписів ч. 5 ст. 262 ГПК України, і за наслідками апеляційного розгляду рішення залишено без змін, а тому дія рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2021 у справі №910/8737/21.

5. Справу №910/8737/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 11.07.2022.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко