ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" червня 2022 р. Справа №914/2685/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Галушко Н.А.

Марка Р.І.

секретар судового засідання Залуцький Д.Т.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1», б/н від 02.02.2022 (вх.№01-05/448/22 від 07.02.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2021, суддя: Петрашко М.М., м. Львів, (повний текст рішення складено 04.01.2022),

у справі №914/2685/21

за позовом Стрийського міського комбінату комунальних підприємств, м. Стрий Львівської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1», м. Стрий Львівської області

про стягнення заборгованості у розмірі 1 073 802,28 грн.

за участю представників від:

позивача: Кулак І.Р.

відповідача: Дармонук Р.М.

ВСТАНОВИВ:

06.09.2021 у Господарський суд Львівьської області звернувся Стрийський міський комбінат комунальних підприємств з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1» (далі по тексту ТОВ «Комунальник 1) про стягнення заборгованості у розмірі 1 073 802,28 грн., яка виникла внаслідок неоплати замовником виконаних позивачем послуг та робіт по укладеному між ними договору №66 від 11.10.2012.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 у справі №914/2685/21 повністю задоволено позовні вимоги. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1» на користь Стрийського міського комбінату комунальних підприємств заборгованість у розмірі 1 073 802,28 грн., а також судовий збір у розмірі 16 107,04 грн.

Вказане рішення мотивоване тим, що позивачем документально підтверджено факт приймання-передачі послуг та робіт, які були предметом договору №66 від 11.10.2012, відповідачем не надано доказів оплати заборгованості, що виникла, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Не погодившись з вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1» (відповідач) звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 02.02.2022 (вх.№01-05/448/22 від 07.02.2022) у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 у справі №914/2685/21 та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

1)місцевий господарський суд розглянув справу за відсутності сторін, внаслідок чого порушено право особи брати участь у розгляді справи;

2)в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно врахував долучені позивачем акти приймання-передачі виконаних робіт, які поставлені відповідачем під сумнів, оскільки ним заявлялось клопотання про витребування оригіналів цих доказів у порядку ч. 4 ст. 91 ГПК України, яке було залишене судом без задоволення;

3)суд не врахував, що у зв`язку з відсутністю джерел фінансування Стрийська міська рада не проводила оплату виконаних робіт по збору, перевезенні та захороненні твердих побутових відходів, а тому ТОВ «Комінальник 1» передавав позивачу тільки копії незавірених актів для ведення обліку поставлених і захоронених побутових відходів, які не підлягають до оплати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Серед іншого заперечує обставини неможливості явки відповідача у судове засідання, оскільки судом першої інстанції призначалось три судових засідання, а саме від 19.10.2021, від 09.11.2021 та від 30.11.2021, у які відповідач не забезпечив свою явку, а тому не був позбавлений або обмежений у своїх процесуальних правах, які ним здійснюються на власний ризик. Оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції відпвідач не заперечував факту надання позивачем спірних послуг у обсязі та на суму, яка є предметом стягнення у даній справі, то його поведінка є взаємосуперечливою. Правовідносини Стрийської міської ради та відповідача щодо оплати заборгованості не впливають на його зобов`язання перед позивачем у даній справі, а тому не може слугувати підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності.

У судове засідання 27.06.2022 представники сторін з`явились.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши представників сторін, дослідивши доводи і заперечення наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставини, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що предметом позову в даній справі є вимога Стрийського міського комбінату комунальних підприємств спрямована до ТОВ «Комунальник 1» про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неоплати останнім вартості наданих послуг/виконаних робіт на підставі укладеного між сторонами договору.

У пунктах 60-61 постанови Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18 викладено правові висновки про те, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Для з`ясування наведених питань, а відтак і правильного вирішення спору, суду в межах наданих йому повноважень процесуальним законом належало було дослідити умови укладеного між сторонами договору, якими опосередковувалися спірні правовідносини, зміст наданих сторонами доказів на підтвердження своїх аргументів щодо позову, і на підставі цього встановити наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором.

Судами встановлено, що між ТОВ «Комунальник 1» (замовник) та Стрийським міським комбінатом комунальних підприємств (виконавець) підписано договір №66 від 11.10.2012 (а.с.8-10) за умовами пункту 1.1 якого виконавець надає, а замовник приймає надані послуги та оплачує їх.

Предметом даного договору є збір, вивезення побутових відходів, збір та вивезення відходів промислового виробництва IV категорії, доставка їх на сміттєзвалище, користування міським сміттєзвалищем. За даним договором замовник згідно укладених договорів та на підставі даного договору: (1)проводить роботу по збору та вивезенню побутових відходів від населення м. Стрий з спеціально обладнаних площадок, контейнерів для сміття; (2)вивозить по спеціально затверджених тарифах сміття (змет) з вулиць, парків, площ м. Стрий; (3)вивозить побутові відходи за договорами від населення, юридичних осіб, приватних підприємства різної форми власності; (4)вивозить побутові відходи від бюджетних організацій (лікарні, школи, дитячі дошкільні установи, спеціальні навчальні заклади, тощо) (п. 1.2 договору).

Окрім того в силу п. 1.4 договору, виконавець взяв на себе обов`язок зберігати та поновлювати контейнерні ящики збору побутових відходів, відповідати за санітарний стан сміттєвих площадок та один раз у рік проводити фарбування контейнерів та обладнання сміттєвих площадок.

Пунктом 2.2. договору сторони погодили, що відповідно до даного договору замовник поставляє на міське сміттєзвалище об`єми побутових відходів за результатами пресування:

а) від населення м. Стрия

місячна норма при використанні автомобіля марки КАМАЗ, який пресує побутові відходи у співвідношенні 2,5 до 1 м3;

місячна норма при використанні автомобіля марки ЗІЛ 130, який пресує побутові відходи у співвідношенні 2,0 до 1 м3;

б)від бюджетних організацій м. Стрия

місячна норма при використанні автомобіля марки ЗІЛ 130, який пресує побутові відходи у співвідношенні 2,0 до 1 м3;

вуличний змет 450 м3/місяць;

в)від юридичних осіб всіх форм власності та приватних підприємців згідно договорів

місячна норма при використанні автомобіля марки КАМАЗ, який пресує у співвідношенні 2,5 до 1 м3;

місячна норма при використанні автомобіля марки ЗІЛ 130, який пресує у співвідношенні 2,0 до 1 м3.

Згідно з пунктом 2.3. договору, замовник здає на сміттєзвалище в місяць і сплачує в розмірах, що визначено виконкомом міської ради у рішенні №119 від 03.04.2009 побутові відходи: від населення по ціні 9,86 грн/ м3; від бюджетних організацій по ціні 9,00 грн./м3; від юридичних осіб та приватних підприємств по ціні 14,42 грн./м3; вуличний змет по ціні 9,00 грн./м3 . Ціна послуги може бути змінена на підставі рішення Стрийської міської ради.

Пунктом 2.4. договору встановлено, що оплата замовником за користування сміттєзвалищем проводиться щомісячно на підставі рахунків Стрийського міського комбінату комунальних підприємств не пізніше 15 числа наступного місяця шляхом перерахування на розрахунковий рахунок. Об`єм послуг і вартість оплати послуги визначається п.2.3. даного договору. Згідно актів звірки, що проводиться один раз в квартал, встановлюється фактичний об`єм побутових відходів та стан взаєморозрахунків.

Пунктом 4.2 договору визначено, що він діє з 11.10.2012 по 31.10.2022, а зміни та доповнення до цього договору оформляються у формі додатків за підписом сторін у договорі.

31.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1» та Стрийським міським комбінатом комунальних підприємств було укладено додаток №1 до договору №66 від 11.10.2012 про надання послуг з вивезення побутових відходів та використання сміттєзвалища.

Відповідно до пункту 1. додатку №1 сторони внесли зміни в розділ II п.2.2.а).: автомобіль марки КАМАЗ замінити на автомобіль марки МАЗ з обладнанням КО-427, який пресує побутові відходи у співвідношенні 6,0 до 1м/куб; автомобіль марки ЗІЛ 130 замінити на автомобіль марки МАЗ з обладнанням КО-427, який пресує побутові відходи у співвідношенні 6,0 до 1м/куб.

Згідно із пунктом 2 додатку №1 сторони внесли зміни в розділ ІІ п.2.2.б).: автомобіль марки ЗІЛ 130 замінити на автомобіль марки МАЗ з обладнанням КО-427, який пресує побутові відходи у співвідношенні 6,0 до 1м/куб.

Відповідно до пункту 3 додатку №1 сторони внесли зміни в розділ II п.2.2.в).: автомобіль марки КАМАЗ замінити на автомобіль марки МАЗ з обладнанням КО-427, який пресує побутові відходи у співвідношенні 6,0 до 1м/куб.

Згідно з пунктом 4 додатку №1 сторони внесли зміни в розділ 2.5: автомобіль марки МАЗ замінити на автомобіль DAF CF 75.250 який пресує побутові відходи у співвідношенні 8.0 до 1м/куб.

У відповідності до пункту 5 додатку №1 сторони погодили термін дії з 01.01.2014.

На виконання рішення №274 від 28.11.2016 виконавчого комітету Стрийської міської ради про зміну тарифу на послуги Стрийського МККП із захоронення твердих побутових відходів на міському сміттєзвалищі, сторони 03.01.2017 уклали додаток №2 до договору №66 від 11.10.2012 про надання послуг з вивезення побутових відходів та використання сміттєзвалища.

Згідно з пунктом 1 та пунктом 2 додатку №2: найменування послуги за договором «Послуга з захоронення твердих побутових відходів на міському сміттєзвалищі». Обсяг надання послуг визначається виконавцем на підставі даних вагової.

Відповідно до пункту 3 додатку №2 до договору сторони внесли зміни в п.2.3. договору наступного змісту: «Тариф на захоронення замовником 1 тони ТПВ на міському сміттєзвалищі становить (з ПДВ): від бюджетних установ і організацій 124,62 грн; від інших споживачів 162,54 грн; дорожній змет 124,62 грн. Тариф на захоронення замовником 1 куб.м. ТПВ на міському сміттєзвалищі становить (з ПДВ): від населення 9,86 грн».

На виконання рішення №274 від 28.11.2016 виконавчого комітету Стрийської міської ради, про зміну тарифу на послуги Стрийського МККП із захоронення твердих побутових відходів на міському сміттєзвалищі та рішення №77 від 23.03.2016 виконавчого комітету Стрийської міської ради про внесення змін в рішення міськвиконкому №274 від 28.11.2016 р., сторони 03.04.2017 р. уклали додаток №3 до договору №66 від 11.10.2012 про надання послуг з вивезення побутових відходів та використання сміттєзвалища.

У відповідності до пункту 1 додатку №3: «Тариф на захоронення замовником 1 тонни твердих побутових відходів на міському сміттєзвалищі становить (з ПДВ): від бюджетних установ і організацій 124,62 грн; від інших споживачів 162,54 грн. Тариф на захоронення замовником 1 куб. м твердих побутових відходів на міському сміттєзвалищі становить (з ПДВ): від населення 9,86 грн; дорожній змет, сміття з території кладовища м.Стрия 24.92 грн».

На виконання рішення №79 від 22.03.2018 виконавчого комітету Стрийської міської ради про внесення змін в рішення міськвиконкому №274 від 28.11.2016, сторони 02.04.2018 р. уклали додаток №4 до договору №66 від 11.10.2012р. про надання послуг з вивезення побутових відходів та використання сміттєзвалища (додаток №4).

У відповідності до пункту 1 додатку №4 до договору, облік завезених на міське сміттєзвалище відходів проводити в тоннах.

Пунктом 2 додатку №4 до договору, сторони внесли зміни в п. 2.3 договору наступного змісту: «Тариф на захоронення замовником 1 тони твердих побутових відходів на міському сміттєзвалищі становить (з ПДВ): для бюджетних установ і організацій міста Стрия 124,62 грн.; для всіх інших підприємств, установ, організацій (в тому числі бюджетних) юридичних та фізичних осіб підприємців 162,54 грн; для населення міста Стрия 49,30 грн; дорожній змет, сміття з території кладовища м. Стрия 124,62 грн».

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом частин 1, 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина перша статті 180 ГК України).

У п. 46 постанови від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо сторони або особа певним чином називають правочин який нею/ними вчиняється, але по суті він відповідає ознакам іншого правочину, мають застосовуватися норми, що регулюють цей останній правочин.

Отже, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, а тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2021 у справі № 911/106/20).

Залежно від того, чи зафіксована певна договірна конструкція в Цивільному кодексі України та інших актах цивільного законодавства, договори поділяють на поіменовані та непоіменовані. Договір вважається поіменованим, якщо акт цивільного законодавства виділяє його в окремий тип (вид) та надає йому відповідну правову регламентацію (наприклад, договір оренди, поставки, лізингу тощо). До непоіменованих належать договори, можливість укладення яких прямо не передбачена в актах цивільного законодавства.

Відповідно до статті 177 ЦК України послуги є самостійним об`єктом цивільних прав, проте ні ЦК України, ні ГК України не містять визначення даного поняття.

Згідно із ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

Відокремлення договорів про надання послуг від договорів про виконання робіт (договорів підряду) можливо здійснити за наступними критеріями:

-предмет договору підряду є завжди індивідуалізованим, тобто являє собою упредметнений (матеріалізований) результат зусиль (робіт) підрядника. Результат роботи підрядника виражається в тій чи іншій матеріальній формі. Основним результатом при надання послуг є результат нематеріального характеру, який не втілюється у жодну з матеріальних форм, однак, попри відсутність матеріальної форми, має економічну цінність та корисний ефект для замовника такої послуги;

-виконуючи взяту на себе роботу за договором підряду, підрядник зберігає певну самостійність, яка виражається в тому, що він сам організовує свою роботу, визначає способи її виконання, черговість виконання окремих операцій. Щодо договорів про надання послуг чинним законодавством не передбачений контроль з боку замовника за процесом надання йому послуги виконавцем, хоча він і є можливим за наявності згоди сторін, вираженої в конкретних умовах договору;

-юридичним завершенням договору підряду є підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт, і ця процедура, на відміну від договору про надання послуг, також врегульована чинним законодавством.

Таким чином, основний критерій відмінності роботи від послуги, на який найчастіше звертається увага при розгляді господарських справ (встановлення дійсних правовідносин між сторонами спору) - майновий результат роботи і відсутність такого у послуги.

Узагальнюючи наведене слід дійти до висновку про те, що предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності. Предметом договору є надання послуг різного роду за завданням замовника. Специфічні характеристики послуги відрізняють її від товару. Для послуги характерна непомітність (її не можна взяти в руки, зберігати, транспортувати, складувати); послуга є невичерпною (незалежно від кількості разів її надання її власні кількісні характеристики не змінюються). Всім послугам властива одна спільна ознака - результату передує здійснення дій, які не мають матеріального змісту, тобто під час надання послуг продається не сам результат, а дії, які до нього призвели. Послуги відрізняються також від робіт. Якщо у зобов`язаннях підрядного типу результат виконаних робіт завжди має речову форму, то у зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має речового змісту. Корисний ефект від діяльності з надання послуги полягає не у вигляді певного осяжного матеріального результату, як це має місце при виконанні роботи, а полягає в самому процесі надання послуги. Сама ж послуга споживається у процесі її надання, тому її визначають як діяльність, спрямовану на задоволення будь-яких потреб. До того ж необхідно звернути увагу на умову про ризик: відповідно до статті 837 ЦК України підрядник зобов`язується виконати певну роботу на власний ризик, а конструкція статті 901 ЦК України такого застереження не містить.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України) (аналогічна позиція щодо визначення змішаного договору викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №456/2946/17).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вищезазначене, договір, стягнення за яким є предметом розгляду в даній справі, за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи договору підряду та договору про надання послуг.

Суд зазначає, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що суд першої інстанції не витребував оригіналів актів №ОУ0000033 від 31.10.2020 на суму 174 595,20 грн., №ОУ0000036 від 30.11.2020 на суму 146 250,05 грн., №ОУ0000027 від 31.12.2020 на суму 237 096,35 грн., №ОУ0000014 від 28.02.2021 на суму 133 624,79 грн., №ОУ0000028 від 31.03.2021 на суму 147 038,10 грн., №ОУ0000046 від 30.04.2021 на суму 207 439,98 грн., №ОУ0000020 від 13.05.2021 на суму 27 757,81 грн., копії яких додано до позовної заяви, достовірність яких поставлено ним під сумнів.

Апеляційним господарським судом встановлено, що в ухвалі Господарського суду Львівської області від 13.09.2021 про відкриття провадження у даній справі №914/2685/21 (а.с.24-25) відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня отримання цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що ця ухвала надіслана відповідачу 17.09.2021 за адресою: 82400, м. Стрий, вул. Нижанківського, 50, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції (а.с.26-27), а вручена особисто 23.09.2021, що підтверджується відстеженням поштового відправлення №547 з веб-сайту Укрпошти (а.с.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином строк на подання відзиву розпочинається 24.09.2021, а завершується 08.10.2021.

Частиною статті 116 ГПК України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Натомість з наявного в матеріалах справи відзиву відповідача (а.с.33-34) вбачається, що такий поданий до суду нарочно 09.11.2021, без клопотання про поновлення строку та до нього не додано належних доказів надсилання цього відзиву позивачу з рекомендованим листом з описом вкладення, як цього вимагає ч. 5, 6 ст. 165 ГПК України.

Отже, відповідачем недотримано порядок та строк подачі відзиву, який передбачений процесуальним законом.

З огляду на це вказаний відзив не підлягав врахуванню судом першої інстанції, оскільки відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною четвертою статті 165 ГПК України передбачено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відтак не підлягають врахуванню покликання апелянта на те, що ним заявлялось клопотання про витребування доказів, оскільки таке клопотання містилось у відзиві, який не береться судом до уваги.

Що стосується іншого клопотання відповідача №3200-юр від 22.12.2021 (а.с.61-62) про витребування у позивача оригіналів актів №ОУ0000033 від 31.10.2020 на суму 174 595,20 грн., №ОУ0000036 від 30.11.2020 на суму 146 250,05 грн., №ОУ0000027 від 31.12.2020 на суму 237 096,35 грн., №ОУ0000014 від 28.02.2021 на суму 133 624,79 грн., №ОУ0000028 від 31.03.2021 на суму 147 038,10 грн., №ОУ0000046 від 30.04.2021 на суму 207 439,98 грн., №ОУ0000020 від 13.05.2021 на суму 27 757,81 грн., копії яких додано до позовної заяви, то суд апеляційної інстанції не враховує його, оскільки таке подано після закриття підготовчого провадження, що підтверджується ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.11.2021 (а.с.55-57), тобто на стадії процесу, яка не допускає заявлення такого роду клопотань.

Не зважаючи на це суд апеляційної інстанції надав апелянту можливість реалізувати своє право на витребування оригіналів вищезазначених актів.

Так, ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.05.2022 зобов`язано позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінали актів №ОУ0000033 від 31.10.2020 на суму 174 595,20 грн., №ОУ0000036 від 30.11.2020 на суму 146 250,05 грн., №ОУ0000027 від 31.12.2020 на суму 237 096,35 грн., №ОУ0000014 від 28.02.2021 на суму 133 624,79 грн., №ОУ0000028 від 31.03.2021 на суму 147 038,10 грн., №ОУ0000046 від 30.04.2021 на суму 207 439,98 грн., №ОУ0000020 від 13.05.2021 на суму 27 757,81 грн., копії яких додано до позовної заяви.

На виконання цієї ухвали суду представник позивача пояснила, що оригінали витребовуваних документів були викрадені до відкриття апеляційного провадження, що унеможливлює їх подання суду.

Разом з тим, з метою відвернення можливості настання процесуальних наслідків у вигляді виключення витребовуваних актів з числа доказів по справі, що передбачено ч. 11 ст. 80 ГПК України, позивачем заявлено клопотання №301 від 09.06.2022 про долучення до матеріалів справи копій податкових накладних згідно яких Стрийський міський комбінат комунальних підприємств відобразив господарські операції щодо приймання-передачі виконаних робіт, стягнення за якими є предметом спору в даній справі.

Неможливість подання цих доказів у суді першої інстанції позивач обґрунтовує тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у суду та сторін не виникало сумнівів з приводу реальності господарських операцій з приводу оплати яких виник спір.

Протоколькою ухвалою суд апеляційної інстанції ухвалив долучити ці докази до матеріалів справи.

Окрім того, позивачем заявлено клопотання №302 від 09.06.2022 в якому просить витребувати у відповідача два примірники оригіналів актів №ОУ0000033 від 31.10.2020 на суму 174 595,20 грн., №ОУ0000036 від 30.11.2020 на суму 146 250,05 грн., №ОУ0000027 від 31.12.2020 на суму 237 096,35 грн., №ОУ0000014 від 28.02.2021 на суму 133 624,79 грн., №ОУ0000028 від 31.03.2021 на суму 147 038,10 грн., №ОУ0000046 від 30.04.2021 на суму 207 439,98 грн., №ОУ0000020 від 13.05.2021 на суму 27 757,81 грн., податкові декларації з податку на додану вартість за період з жовтня 2020 року по лютий 2021 року включно, та форми додатку №5 до цих податкових декларацій, а також податкові декларації з податку на додану вартість за період з березня 2021 року по травень 2021 року включно, та форми додатку №1 до цих податкових декларацій.

Дане клопотання обґрунтовувала тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у суду та сторін не виникало сумнівів з приводу реальності господарських операцій з приводу оплати яких виник спір.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 витребувано у відповідача оригінали актів №ОУ0000033 від 31.10.2020 на суму 174 595,20 грн., №ОУ0000036 від 30.11.2020 на суму 146 250,05 грн., №ОУ0000027 від 31.12.2020 на суму 237 096,35 грн., №ОУ0000014 від 28.02.2021 на суму 133 624,79 грн., №ОУ0000028 від 31.03.2021 на суму 147 038,10 грн., №ОУ0000046 від 30.04.2021 на суму 207 439,98 грн., №ОУ0000020 від 13.05.2021 на суму 27 757,81 грн., податкових декларацій з податку на додану вартість за період з жовтня 2020 року по лютий 2021 року включно, та форми додатку №5 до цих податкових декларацій, а також податкових декларацій з податку на додану вартість за період з березня 2021 року по травень 2021 року включно, та форми додатку №1 до цих податкових декларацій.

В ході судового розгляду, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що з наданих податкових декларацій вбачається факт декларування відповідачем податкового кредиту, який виник з вищезазначених актів приймання-передачі. Однак після відкриття апеляційного провадження апелянтом внесено зміни до податкових декларацій згідно з якими суми згаданого податкового кредиту були виключені.

Наведене вище свідчить про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Вказана доктрина застосовувалась Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17, а також у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 15.10.2020 у справі №904/5525/18 та від 28.04.2021 у справі №910/9351/20.

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності.

Справедливість, добросовісність та розумність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно зі статтею 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На переконання колегії суддів, відповідач, заявляючи клопотання про витребування оригіналів вищезазначених актів приймання-передачі ставив під сумнів достовірність цих доказів, суперечив своїй попередній поведінці, яка проявилась у тому, що ним відображено податковий кредит за господарськими операціями, які відображають ці акти. Тобто апелянт одночасно і заперечував і незаперечував достовірність цих актів, а тому апеляційний господарський суд розцінює таку поведінку скаржника непослідовною, нелогічною, недобросовнісною та такою, яка не сприяє здійсненню справедливого судочинства.

Враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за період з жовтня 2020 року по травень 2021 року вартість наданих послуг та робіт з поводження з твердих побутових відходів (захоронення твердих побутових відходів на полігоні твердих побутових відходів у м. Стрий) становила 1 206 490,95 грн., що підтверджується відповідними актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) (а.с.16-19), підписаними без зауважень сторонами та скріпленими печатками юридичних осіб.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

За змістом частин 1, 3, 4 статті 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 2 статті 76 ГПК предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 ГПК обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 905/902/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК).

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статті 74 ГПК, зобов`язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 за №88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вирішуючи питання щодо цих доказів, місцевим господарським судом правильно враховано, що вони відповідають вищенаведеним реквізитам, а отже є допустимими, мають значення для вирішення справи по суті (входять до предмета доказування) та підтверджують, що господарська операція між сторонами відбулася.

Для з`ясування дійсних правовідносин сторін, судом апеляційної інстанції взято до уваги й інші докази по справі, на підставі яких відповідачем за цією господарською операцією задекларовано та використано податковий кредит.

Судами встановлено, що відповідач не в повному обсязі оплатив надані йому за договором послуги, у зв`язку з чим, станом на час звернення з позовною заявою існувала заборгованість в розмірі 1 073 802,28 грн. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що вимога позивача про стягнення основного боргу в розмірі 1 073 802,28 грн. є обґрунтованою, документально підтверджена матеріалами та підлягає задоволенню.

Доводи апелянта про те, що у зв`язку з відсутністю джерел фінансування Стрийська міська рада не проводила з ТОВ «Комінальник 1» оплату виконаних робіт по збору, перевезенні та захороненні твердих побутових відходів, а тому відповідач передавав позивачу тільки копії незавірених актів для ведення обліку поставлених і захоронених побутових відходів, які не підлягають до оплати, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки чинне законодавство не звільняє зобов`язану сторону від виконання взятих на себе зобов`язань у випадку якщо з ним не розрахувались його контрагенти.

Твердження апелянта про те, що місцевий господарський суд розглянув справу за відсутності сторін, внаслідок чого порушено право особи брати участь у розгляді справи, не підтверджені наявними у справі матеріалами, оскільки сторони по справі належним чином повідомлялись про час, дата та місце слухання справи, що підтверджується списками розсилки поштової кореспонденції (а.с.27, 29, 59, 60).

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Крім того, відповідач був обізнаний про розгляд справи, оскільки подав відзив на позовну заяву, а 22.12.2021 подав клопотання №320-юр від 22.12.2021 про витребування доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 120 ГПК України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала Господарського суду Львівської області від 13.09.2021 про призначення підготовчого засідання на 19.10.2021 вручена відповідачу 23.09.2021 особисто, що підтверждується відстеженням поштового відправлення №547 на веб-сайті Укрпошти (а.с.29). Ухвала Господарського суду Львівської області від 30.11.2021 про призначення до розгляду справи по суті на 23.12.2021 вручена відповідачу 16.12.2021, що підтверджується відстеженням поштового відправлення №484 на веб-сайті Укрпошти (а.с.60), тобто за п`ять днів до судового засідання.

Більше того в силу п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України за умови належного повідомлення учасника справи про час, дату та місце слухання справи, суду надано процесуальну можливість розглядати справу за відсутності учасника справи, який повторно не з`явився в судове засідання незалежне від причин його неявки.

З огляду на вищезазначене, апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1», б/н від 02.02.2022 (вх.№01-05/448/22 від 07.02.2022) підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційних скарг без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення судового збору за подання апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 у справі №914/2685/21 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Комунальник 1, б/н від 02.02.2022 (вх.№01-05/448/22 від 07.02.2022) залишити без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Порядок та строк оскарження встановлено ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Марко Р.І.

Повний текст постанови складено 06.07.2022.