РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.07.2022Справа № 910/3512/22
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Собин"

до державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

про стягнення 75 000, 00 грн.

Представники сторін: не викликалися.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" до державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" про стягнення 75 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору відповідального зберігання від 24.10.2013 № 10-13-109з/551 в частині оплати.

У зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 75 000,00 грн. з якої: 25 000,00 грн. за надану послугу зі зберігання майна у лютому 2022 року, 25 000,00 грн за надану послугу зі зберігання майна у березні 2022 року та 25 000,00 грн за надану послугу зі зберігання майна у квітні 2022 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.05.2022 р. прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Вищезазначена ухвала отримана відповідачем 26.05.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №019.

08.06.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до договору відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013 на відповідальному зберіганні у позивача перебувають речові докази у кримінальному провадженні № 0000149, яке проводить прокуратура Київської області, та наразі це провадження не закінчено, у зв`язку з чим відповідач навіть після припинення дії договору зберігання не в змозі повернути майно, яке зберігається у позивача, та здійснювати щодо нього право власності. Відповідач зазначав, що з огляду на відсутність будь-якого акту приймання-передачі, який би свідчив про передачу поклажодавцем (відповідачем) речових доказів у кримінальному провадженні № 0000149 та їх прийняття зберігачем (позивачем), договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013 не набрав чинності, а отже є неукладеним. Крім того, відповідач вказував, що договір відповідального зберігання № 10-13-109з/551 від 24.10.2013, на його думку, є недійсним, оскільки цей правочин укладено під впливом тяжкої для відповідача обставини та на вкрай невигідних для нього умовах. Також, відповідач зазначав про необхідність призначення будівельно-технічної експертизи для встановлення дійсної площі приміщення, де знаходяться речові докази, передані позивачу на зберігання. Разом із тим, у поданому відзиві відповідач наголошував на наявності підстав для залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Державної аудиторської служби.

Водночас судом встановлено, що предметом спору в цій справі є стягнення плати за надані послуги зберігання, щомісячний розмір якої зафіксований в укладеному між сторонами договорі за їх згодою, тоді як розмір площі, на якій зберігаються відповідні речові докази, не є обставиною, що підлягає встановленню у цій справі. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення у даній справі будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до частин 1-3 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Отже, з положень ст. 50 Господарського процесуального кодексу України слідує, що підставою для залучення особи до участі у справі у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є та обставина, що рішення у справі може вплинути на її права або обов`язки щодо однієї із сторін. Така особа має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Тобто, норми інституту третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору покликані захистити права та охоронювані законом інтереси осіб, які не є учасниками спірних матеріальних правовідносин, але знаходяться із однією зі сторін процесу у таких відносинах і які можуть змінитись у результаті винесеного рішення.

Судом не встановлено обставин, згідно із якими рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки Державної аудиторської служби, у зв`язку із чим, суд відхиляє відповідні доводи відповідача про необхідність залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Державної аудиторської служби.

15.06.2022 до канцелярії суду позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що позовна заява про стягнення заборгованості з врахуванням понесених судових витрат (судовий збір та витрати на правничу допомогу) підлягає задоволенню. Також, подано доповнення до клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу адвоката.

23.06.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання в якому просить суд: зобов`язати позивача надати станом на дату розгляду судової справи докази права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, на якій перебуває майно відповідача. Залучити в якості третьої особи ФОП Перцову Ніну Іллівну. Зобов`язати ФОП Перцову Ніну Іллівну надати суду копії документів, які підтверджують права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, на якій перебуває майно відповідача.

05.07.2022 до канцелярії суду від позивача надійшло заперечення на клопотання відповідача від 21.06.2022 та доповнення до клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.2, 3 статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Частинами 1, 2 статті 81 ГПК України передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів у зв`язку з пропуском строку на його подання без поважних причин.

А також, судом не встановлено обставин, згідно із якими рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки ФОП Перцової Ніни Іллівни, у зв`язку із чим, суд відхиляє відповідні доводи відповідача про необхідність її залучення до участі у справі у якості третьої особи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

24.10.2013 між товариством з обмеженою відповідальністю "Собин" (зберігач) та Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (поклажодавець) укладено договір відповідального зберігання №10-13-109з/551.

Відповідно до ч.1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013 у кількості, визначеному у додатках до договору "Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання".

Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно буде знаходитися на зберіганні за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п.1.3 договору, майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого СУ ФР ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів міста Києва від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013.

У відповідності до п. 2.1 договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, у якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у протоколі огляду місця події від 13.08.2013 (п.2.1.5); повернення майна поклажодавцю здійснити за актом приймання-передачі (п. 2.1.6).

Відповідно до п. 3.1 договору, поклажодавець зобов`язаний, зокрема:

3.1.1 передати зберігачеві майно на зберігання не пізніше, ніж через 10 календарних днів після підписання цього договору,

3.1.2 забрати у зберігача майно до закінчення строку дії договору,

3.1.3 сплачувати зберігачу послуги за договором із розрахунку 15 000,00 грн за 1 місяць відповідно до виставлених рахунків.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 ЦК України).

Цей договір набуває чинності з дати підписання акту передачі-приймання майна і діє до 31.12.2013 (п. 6.1 договору).

У додатку № 1 до договору №10-13-109з/551 від 24.10.2013 сторони визначили перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання.

У подальшому між сторонами були укладені додаткові договори № 1/713 від 27.12.2013, №2/282 від 11.06.2014, № 3/315 від 02.06.2014 та № 5/666 від 31.12.2014 до договору зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013.

Відповідно до додаткового договору №5/666 від 31.12.2014 сторони продовжили строк дії договору зберігання до 31.06.2015 та збільшили вартість послуг зберігання до 25 000,00 грн. за один місяць.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що на виконання умов договору №10-13-109з/551 від 24.10.2013, ТОВ "Собин" прийнято від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у додатку №1 договору, та, як наслідок, у ДПАТ "НАК "Украгролізинг"" виник обов`язок оплачувати вартість послуг за зберігання цього майна.

Однак, після закінчення терміну дії договору відповідального зберігання, відповідач не забрав зі складу позивача майно, яке передавалось на зберігання.

При цьому, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати послуг виконує неналежним чином, у зв`язку із чим товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" неодноразово зверталося до суду з позовами про стягнення з відповідача заборгованості за зберігання майна.

Зокрема, Господарським судом міста Києва рішеннями у справах: №910/25267/15 від 10.11.2015, №910/3018/16 від 06.06.2016, №910/18870/16 від 06.06.2016, №910/2864/17 від 20.03.2017, №910/7607/17 від 25.07.2017, №910/15281/17 від 17.10.2017, №910/1306/18 від 24.04.2018, №910/5032/18 від 02.07.2018, №910/9807/18 від 09.10.2018, №910/15886/18 від 21.02.2019, №910/5318/19 від 11.06.2019, №910/9499/19 від 23.09.2019, №910/14971/19 від 23.01.2020, №910/1171/20 від 08.04.2020, №910/4872/20 від 15.07.2020, №910/7806/20 від 13.08.2020, №910/11641/20 від 28.10.2020, №910/15257/20 від 27.01.2021, №910/19263/20 від 11.02.2021, №910/1747/21 від 12.04.2021, № 910/5412/21 від 07.06.2021, № 910/9101/21 від 06.08.2021, №910/12971/21 від 11.10.2021, №910/16283/21 від 06.12.2021, 910/20098/21 позови ТОВ "Собин" про стягнення заборгованості з ДПАТ "НАК "Украгролізинг" задоволено та присуджено до стягнення заборгованість за період з серпня 2015 року по вересень 2021 року.

Листами за вих. №8 від 28.03.2022, №9 від 20.04.2022 та та №10 від 05.05.2022 позивачем направлено відповідачу рахунок на оплату №7 від 01.02.2022 на оплату послуг із зберігання у лютому 2022 року на суму 25 000,00 грн., акт надання послуг №21 від 28.02.2022, рахунок на оплату №22 від 01.03.2022 на оплату послуг із зберігання у березні 2022 року на суму 25 000,00 грн., акт надання послуг №28 від 31.03.2022, рахунок на оплату №35 від 01.04.2022 на оплату послуг із зберігання у квітні 2022 року на суму 25 000,00 грн., акт надання послуг №59 від 30.04.2022, що підтверджується фіскальними чеками та накладними АТ "Укрпошта" та описами вкладення у цінний лист, копії яких містяться у матеріалах справи.

Оскільки, відповідач вартості послуг зі зберігання у лютому - квітні 2022 року не сплатив, позивач просить стягнути з відповідачу плату за надані послуги зберігання у лютому- квітні 2022, що у загальному розмірі становить 75 000,00 грн.

Згідно з ч.1, 2 статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Судом вище встановлено, що позивачем на виконання умов договору №10-13-109з/551 від 24.10.2013 прийнято від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у додатку № 1 до договору, та, як наслідок, у ДПАТ "НАК "Украгролізинг" виник обов`язок оплачувати вартість послуг за зберігання цього майна.

Також судом встановлено, що під час розглядів справ №910/25267/15, №910/3018/16, №910/18870/16, №910/2864/17, №910/7607/17, №910/15281/17, №910/1306/18, №910/5032/18, №910/9807/18, №910/15886/18, №910/5318/19, №910/9499/19, №910/14971/19, №910/1171/20, №910/4872/20, №910/7806/20, №910/11641/20, №910/15257/20, №910/19263/20, №910/1747/21, №910/5412/21, №910/9101/21, №910/12971/21, №910/16283/21 про стягнення плати за попередні періоди судами встановлено, зокрема, таке:

- 31.06.2015 договір припинив свою дію, проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав, отже відповідно зобов`язаний сплачувати позивачу кошти за весь фактичний час його зберігання;

- відсутність підстав для висновку про непередачу майна на зберігання та неукладеність договору, оскільки шляхом внесення змін до договору, підписання актів надання послуг та здійснення оплати за наданні послуги зберігання, сторонами підтверджується фактичне виконання умов договору;

- правові підстави для визнання недійсним договору відповідального зберігання від 24.10.2013. №10-13-109з/551 згідно із ст. 233 ЦК України відсутні (справа №910/3018/16).

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені у рішеннях Господарського суду міста Києва, які набрали законної сили, у справах №910/25267/15, №910/3018/16, №910/18870/16, №910/2864/17, №910/7607/17, №910/15281/17, №910/1306/18, №910/5032/18, №910/9807/18, №910/15886/18, №910/5318/19, №910/9499/19, №910/14971/19, №910/1171/20, №910/4872/20, №910/7806/20, №910/11641/20, №910/15257/20, №910/19263/20, № 910/1747/21, № 5412/21, № 910/9101/21, №910/12971/21, №910/16283/21 не доказуються при розгляді даної справи.

У відповідності до умов договору зберігання, з урахуванням змін, внесених додатковим договором №5/666 від 31.12.2014, строк дії договору встановлений до 31.06.2015.

Пунктом 3.1.2 договору передбачено, що відповідач, як поклажодавець, зобов`язаний забрати у позивача, як зберігача, майно до закінчення строку дії цього договору.

Згідно п.2.1 договору, зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, у якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у Протоколі огляду місця події від 13.08.2013.

Пунктом 2.1.6 договору передбачено, що повернення майна поклажодавцю здійснити за актом приймання-передачі (п. 2.1.6).

Відповідно до ч. 3 ст. 946 ЦК України у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Отже, відповідач (поклажодавець) зобов`язаний оплатити надані позивачем (зберігачем) послуги за весь час зберігання майна, навіть після завершення дії договору, оскільки відповідне майно на даний час перебуває на зберіганні у позивача.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження отримання відповідачем майна за актом приймання-передачі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення передбачені частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором зберігання у відповідача перед позивачем в сумі 75 000,00 грн. (за лютий - квітень 2022 року) належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, твердження відповідача щодо неможливості отримання майна, яке знаходиться на зберіганні, у зв`язку з наявною забороною органів прокуратури на отримання майна, що визнано речовим доказом, а також обов`язком органів прокуратури нести витрати за зберігання майна, яке є речовим доказом, відхиляються судом з огляду на те, що між позивачем та відповідачем склались господарські правовідносини на підставі укладеного договору зберігання майна та стороною вказаного договору є саме відповідач, а не прокуратура Київської області.

Щодо неправомірності дій органів прокуратури, внаслідок яких відповідач змушений нести витрати по утриманню майна, яке є речовим доказом, суд зазначає, що відповідач не позбавлений можливості оскаржити вказані дії у встановленому законом порядку чи звернутись з відповідною вимогою щодо відшкодування понесених збитків, завданих такими діями.

Також не беруться судом до уваги посилання відповідача на те, що договір був укладений ним під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних для нього умовах, що має наслідком недійсність вказаного договору, оскільки всі умови такого правочину підписані без будь-яких зауважень, що, з огляду на приписи статей 6, 626, 627 Цивільного кодексу України, свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такому Договорі.

Більш того, стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що ДП "Украгролізинг" зверталося до суду з позовними вимогами до ТОВ "Собин" про визнання договору недійсним в межах справи № 910/25267/15, проте в задоволенні такого позову було відмовлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016.

Інші заперечення відповідача проти позову також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються її матеріалами.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 6 5000,00 грн.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати: на професійну правничу допомогу.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У відповідності до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зокрема, на підтвердження понесення цих витрат, позивачем надано копії:

- договору про надання правової допомоги №01/02 від 01.02.2022, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Собин» та адвокатським бюро «Малеванчук та партнери»;

- додаткової угоди №1 від 09.06.2022 до договору про надання правової допомоги №01/02 від 01.02.2022,

- додаткової угоди №2 від 01.07.2022 до договору про надання правової допомоги №01/02 від 01.02.2022,

- рахунків-фактур № 05/05 від 05.05.2022 на суму 3 000,00 грн.; №09/06 від 09.06.2022 на суму 2 000,00 грн. та №010/07 від 01.07.2022 на суму 1 500,00 грн.

- актів прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №01/02 від 01.02.2022, а саме: № 05/05/22 від 05.05.2022 на суму 3 000,00 грн., №09/06/22 від 09.06.2022 на суму 2 000,00 грн. та №010/07/22 від 01.07.2022 на суму 1 500,00 грн.

- платіжних доручень №538 від 06.05.2022р. на суму 3 000 грн., №564 від 10.06.2022 на суму 2 000,00 грн. та №578 від 01.07.2022 на суму 1 500,00 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що позивачем надано суду докази понесення витрат на професійну правничу допомогу в межах даної справи у розмірі 6 500,00 грн., а тому дані послуги підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ч ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (01601, місто Київ, вулиця Мечникова, будинок 16-А; ідентифікаційний код 30401456) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" (08400, Київська область, місто Переяслав-Хмельницький, вулиця Героїв Дніпра, будинок 38; ідентифікаційний код 36298149) заборгованість у розмірі 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий