ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" червня 2022 р. Справа№ 910/13595/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі Реуцькій Т.О.

За участю представників:

від позивача: Рибченко Н.М. (довіреність б/н від 13.06.2021);

від відповідача: Тарасенко В.В. (довіреність №52 від 01.10.2021),

розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021

та

на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2021

за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» про ухвалення додаткового рішення

у справі №910/13595/20 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс»

до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення штрафу та збитків,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення штрафу у розмірі 7 500,00 євро та збитків у розмірі 1 519,26 євро.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором на брокерське обслуговування №БО065-19 від 05.04.2019, а саме не виконав надане позивачем разове замовлення №01/50065-19 від 05.06.2020 за яким позивач доручив відповідачу надати фінансову послугу з купівлі облігацій внутрішніх державних позик України у кількості 75 штук за номінальною вартістю 1000,00 євро/шт., з огляду на що має понести відповідальність у вигляді сплати штрафу на підставі пункту 7.3 спірного договору та збитків (втраченої вигоди) та є сумою відсотків, яку позивач мав би отримати у випадку придбання спірних цінних паперів.

Крім того, при зверненні до суду з вказаним позовом позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., а після ухвалення судом першої інстанції рішення - звернувся з заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Так, рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/13595/20 позов задоволено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено штраф у розмірі 7 500,00 євро, збитки у розмірі 1 519,26 євро, судовий збір у розмірі 4 450,33 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 21.12.2020 у справі №910/13595/20 задоволено заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено судові витрати у розмірі 4 500,00 грн.

Вказані рішення та додаткове рішення залишені без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 у справі №910/13595/20.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2021 касаційну скаргу відповідача задоволено частково, рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2020, додаткове рішення господарського суду міста Києва від 21.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2021 у справі №910/13595/20 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

- попередні судові інстанції, обмежившись виключно встановленням факту направлення позивачу повідомлення №20.1.0.0.0/7-20200618/1495 (вказаним повідомленням відповідач повідомив позивача про прийняте на підставі ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, внаслідок чого будуть розірвані укладені договори та будуть закриті поточні рахунки - примітка суду) вже після настання строку виконання замовлення, залишили поза увагою необхідність з`ясування обставин наявності або відсутності відповідного рішення компетентного органу відповідача про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, дати та підстав його прийняття;

- судам першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи слід було встановити дотримання позивачем вимог статей 1000, 1007 ЦК України та виконання положень пункту 2.10 спірного договору в частині перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача, зазначений в пункті 6 замовлення, у сумі, необхідній для його виконання.

У вказаній постанові Верховний Суд вказав, що при новому розгляді суду слід: належним чином дослідити зібрані у справі докази, надати належну правову оцінку доводам усіх учасників справи із наведенням обґрунтування їх прийняття до уваги чи відхилення в мотивувальній частині постанови; повно і всебічно з`ясувати всі обставини справи, зокрема, щодо виконання позивачем свого обов`язку відповідно до пункту 2.9 спірного договору шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, зазначений в пункті 6 замовлення, у сумі, необхідній для його виконання; за можливості встановити факт наявності або відсутності рішення компетентного органу відповідача про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику разом з датою його прийняття та підставами, покладеними в основу його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.12.2021, повний текст якого складений та підписаний 20.12.2021 у справі №910/13595/20 позовні вимоги задоволено повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено штраф у розмірі 7 500,00 євро, збитки у розмірі 1 519,26 євро та судовий збір у розмірі 4 450,33 грн.

При розгляду спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи підтверджено відсутність у відповідача обґрунтованих та підтверджених правових підстав для відмови у виконанні разового замовлення №01/50065-19 від 05.06.2020, а відтак, не прийнявши вказане замовлення до виконання, відповідач порушив зобов`язання за договором на брокерське обслуговування №БО065-19 від 05.04.2019, з огляду на що має понести відповідальність за порушення вказаного обов`язку у вигляді стягнення штрафу та збитків.

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов виходячи з того, що:

- з матеріалів справи слідує, що відповідач в день отримання від позивача разового замовлення №01/50065-19 від 05.06.2020 надав відповідь такого змісту: «На жаль, ми не можемо взяти Ваше замовлення в роботу, оскільки на сьогодні проведення даної операції не погоджено фінансовим моніторингом», проте будь-яких документів щодо конкретизації та підтвердження вказаної відмови відповідач позивачу не надав, обмежившись лише наведеним поясненням і лише 30.06.2020 відповідачем надано позивачу на його ж запит №1 від 11.06.2020 лист, в якому вказано, що вказане замовлення не було прийнято в роботу у зв`язку з ненаданням позивачем запитуваних відповідачем документів, необхідних для здійснення фінансового моніторингу;

- у свою чергу, позивач підтвердив, що 28.04.2020 засобами електронного зв`язку отримав від відповідача запит №20.1.0.0.0/7-200428/8724 від 28.04.2020 про надання додаткових документів щодо підприємства, який позивач виконав відповідно до листа №58 від 30.04.2020 отриманого відповідачем 04.05.2020 та після отримання якого відповідач не надав позивачу жодних претензій, додаткових запитів чи повідомлень щодо неповноти чи неналежного виконання запиту №20.1.0.0.0/7-200428/8724 від 28.04.2020, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження неналежного виконання позивачем вказаного запиту відповідача;

- лише після звернення позивача 18.06.2020 відповідачем позивачу надано повідомлення №20.1.0.0.0/7-20200618/1495 яким відповідач повідомив позивача про прийняте, на підставі ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, внаслідок чого будуть розірвані укладені договори та будуть закриті поточні рахунки;

- при цьому відповідачем ані під час первісного розгляду даної справи, ані під час нового розгляду не подано суду документального підтвердження прийняття такого рішення, його копії, тощо;

- рішенням господарського суду міста Києва від 14.04.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 у справі №910/18504/20 визнано недійсним вчинений відповідачем односторонній правочин щодо розірвання спірного договору та всіх договорів банківського обслуговування, за якими позивачем було відкрито рахунки, а також встановлено, зокрема, відсутність підстав для розірвання спірного договору в односторонньому порядку у зв`язку із встановленням позивачу неприйнятно високого рівня ризику та відсутність доказів, які б підтверджували наявність підстав для встановлення позивачу відповідачем неприйнятно високого ризику;

- твердження відповідача про неправильне оформлення спірного замовлення не можуть бути прийняті до уваги як причини його невиконання, оскільки в силу приписів пункту 2.4 спірного договору саме відповідач перед виконанням замовлення здійснює правильність його оформлення, проте відповідачем не було вказано такої причини неприйняття замовлення до виконання як його неправильне оформлення;

- виконанню обов`язку позивача, який вказано у пункті 2.10 спірного договору, передував обов`язок відповідача зареєструвати замовлення у відповідному журналі обліку (пункт 2.1 спірного договору) та здійснити перевірку правильності оформлення замовлення (пункт 2.4 спірного договору), в свою чергу позивач підтвердив наявність грошових коштів і довів можливість виконання пункту 2.10 спірного договору, однак грошові кошти на купівлю цінних паперів не були перераховані відповідачу, оскільки саме останній відмовився виконувати вказане замовлення. Вказане свідчить про те, що позивачем підтверджено виконання ним статей 1000, 1007 ЦК України як довірителя, у свою чергу, відповідач як повірений обов`язок з виконання спірного замовлення не виконав.

Додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 23.12.2021, повний текст якого складений та підписаний 23.12.2021 у справі № 910/13595/20 заяву позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 500,00 грн.

Задовольняючи заяву позивача про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції встановив, що позивачем дотримані вимоги ст. 129 ГПК України в частині подання суду попереднього розрахунку судових витрат та доказів їх понесення, рішенням господарського суду міста Києва від 09.12.2021, позовні вимоги задоволено повністю, а тому й витрати на професійну правову допомогу мають бути відшкодовані позивачу відповідачем у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021 та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2021 у справі №910/13595/20 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення та додаткове рішення суду першої у справі №910/13595/20 ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а відтак такі рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У обґрунтування вказаної позиції щодо рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021 апелянт послався на те, що:

- задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позивач в повному обсязі виконав запит відповідача №20.1.0.0.0/7-200428/8724 від 28.04.2020 про надання додаткових документів, проте вказаний висновок суду першої інстанції ґрунтується виключно на твердженнях позивача та суперечить наявним в матеріалах справи доказам;

- навіть якщо припустити, що обов`язок позивача з надання документів та інформації, необхідних відповідачу для здійснення належної перевірки, було виконано, для цілей застосування відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого п. 7.3 спірного договору, суд першої інстанції мав дослідити і сам факт можливості виконання разового замовлення. При цьому, за змістом спірного договору умовами виконання відповідачем замовлення є наявність достатньої для виконання замовлення суми грошових коштів саме на рахунку відповідача, проте позивач відповідні грошові кошти відповідачу не перерахував, що свідчить про неможливість виконання такого замовлення та, відповідно, про відсутність правових підстав для застосування відповідальності передбаченої спірним договором та законодавством;

- посилання суду першої інстанції на те, що виконанню обов`язку позивача, який вказано у пункті 2.10 спірного договору (перерахування коштів на рахунок, зазначений в замовленні, у сумі, необхідній для його виконання - примітка суду), передував обов`язок відповідача зареєструвати замовлення у відповідному журналі обліку (п. 2.1) та здійснити перевірку правильності оформлення замовлення (п. 2.4), слід зазначити, що: спірним договором не визначено, що обов`язок довірителя з перерахування грошових коштів наступає з моменту реєстрації разового замовлення або здійснення його перевірки повіреним; на відміну від чітко встановленого спірним договором строку перерахування грошових коштів, строк протягом якого повірений має провести дії з реєстрації та перевірки разового замовлення таким договором не визначено, так як і не визначено, що такий момент має передувати перерахуванню грошових коштів на рахунок повіреного довірителем; у відповідності до п. 2.4 спірного договору здійснення перевірки правильності оформлення разового замовлення здійснюється повіреним перед його виконанням, а не в момент отримання, в той час як умовою виконання разового замовлення є наявність відповідної суми грошових коштів на рахунку повіреного. Вказане свідчить про те, що обов`язок перевірки правильності оформлення разового замовлення виникає у повіреного за наявності всіх умов необхідних для виконання разового замовлення, в тому числі і визначених п. 2.5, 2.10 спірного договору;

- позивачем допущено помилки при оформленні разового замовлення №01/50065-19 від 05.06.2020, а саме вказано рахунок повіреного для перерахування грошових коштів довірителем (№ 0031 в АТ КБ «ПриватБанк», код Банку 305299, код ), який не відповідає визначеному в п. 6 Додатку № 1 до Договору (№ 00117 в АТ КБ «ПриватБанк», код Банку 305299, код отримувача 30367782) та є рахунком який відкритий не для цілей виконання спірного договору, а для обслуговування іншої фізичної особи. Вказане в своїй сукупності свідчить про порушення позивачем приписів пп. 3.3.1 п. 3.3 спірного договору, що також є самостійною підставою для відмови у позові;

- той факт, що відповідачем не було вказано такої причини неприйняття замовлення до виконання як його неправильне оформлення, не змінює того, що таке замовлення не могло бути виконане з причин його неправильного оформлення, що також виключає можливість стягнення з відповідача штрафу та збитків пов`язаних з невиконанням такого замовлення;

- необхідною умовою для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є встановлення того, що кредитор вживав достатніх заходів щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, проте судом першої інстанції не аргументовано, а позивачем не доведено того, що останній був позбавлений можливості отримати відповідний дохід у період після 05.06.2020 так як позивач не був позбавлений як можливості скористатися послугами іншого брокера для купівлі цінних паперів з урахуванням того, що позивач отримав повідомлення відповідача про неможливість здійснення операції 05.06.2020, а розміщення цінних паперів відбулось 09.06.2020, так і можливості придбати аналогічні цінні папери у подальшому;

- висновки судів у справі №910/18504/20 мають очевидний характер правової оцінки обставин спірної для тієї справи юридичної ситуації, а не встановлення певних фактів, через що рішення суду у вказаній справі №910/18504/17 не має преюдиційного характеру для цієї справи №910/13595/20.

У обґрунтування наявності підстав для скасування додаткового рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2021 апелянт послався на те, що присуджені до стягнення витрати на професійну правову допомогу складаються з 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу надану адвокатом Черненко І.В. та 10 500,00 грн. витрат на правову допомогу надану ОСОБА_1 , проте остання не є особою, яка має право здійснювати адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», тобто не є адвокатом, що підтверджується наданою відповідачем відповіддю Ради адвокатів міста Києва від 21.12.2020, з якої слідує, що видане Рибченко Н.М. свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю КВ №6055 від 08.02.2018 видано неуповноваженою особою.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2022 апеляційну скаргу у справі №910/13595/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

З огляду на те, що вказана апеляційна скарга була подана 12.01.2022 безпосередньо до суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування у суду першої інстанції матеріалів справи №910/13595/20 та відкладення вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою до надходження матеріалів даної справи з суду першої інстанції.

Листом Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 витребувано з господарського суду міста Києва матеріали справи №910/13595/20.

19.01.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/13595/20.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 враховуючи перебування на лікарняному судді Пономаренка Є.Ю., який не є головуючим суддею, справу №910/13595/20 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 31.01.2022, справу №910/13595/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Барсук М.А., Кропивна Л.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2022 апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021 та на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2021 у справі №910/13595/20 прийнято до свого провадження у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуюча суддя), Барсук М.А., Кропивна Л.В., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021 та на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2021 у справі №910/13595/20, справу №910/13595/20 призначено до розгляду на 01.03.2022 об 11 год. 15 хв.

15.02.2022 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на те, що:

- доводи апеляційної скарги зводяться до неналежного оформлення разового замовлення №01/50065-19 від 05.06.2020, однак у матеріалах справи наявні докази, що вказують на причину невиконання вказаного замовлення позивача, а саме лист відповідача про не погодження даної операції фінансовим моніторингом;

- лише 30.06.2020 відповідачем надано позивачу на його ж запит №1 від 11.06.2020 лист у якому вказано, що разове замовлення № 01/БО065-19 від 05.06.2020 не було прийнято в роботу у зв`язку з ненаданням позивачем запитуваних банком документів, необхідних для здійснення фінансового моніторингу;

- судом першої інстанції цілком вірно встановлено, що на запит відповідача №20.1.0.0.0/7-200428/8724 від 28.04.2020 позивач надав документи та інформацію, що підтверджується листом №58 від 30.04.2020. Факт належного виконання позивачем всіх вимог відповідача щодо надання документів та інформації встановлений судами під час розгляду справи №910/13595/20 предметом розгляду у якій були вимоги позивача про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого відповідачем щодо розірвання спірного договору на брокерське обслуговування та всіх договорів банківського обслуговування;

- за відсутності доказів, які вказують на правомірність дій відповідача з відмови у виконанні замовлення, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідач не мав обґрунтованих та підтверджених правових підстав для відмови у виконанні замовлення №01/50065-19 від 05.06.2020, а отже, не прийнявши його до виконання, порушив свої зобов`язання за спірним договором та, як наслідок, має нести відповідні наслідки такого порушення у вигляді стягнення штрафу та збитків;

- щодо незгоди апелянта із статусом адвоката Рибченко Н.М. судом першої інстанції правомірно враховані правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та надано належне обґрунтування запереченням відповідача. Так, згідно з постановами Верховного Суду від 06.06.2019 у справі №855/229/19 та від 26.09.2019 у справі №910/3845/19 особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю,

просить залишити рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021 та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 23.12.2021 у справі №910/13595/20 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

23.02.2022 до суду від відповідача надійшла заява про участь представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції в якій заявник просив надати можливість адвокату Тарасову Віктору Володимировичу прийняти участь в судовому засіданні, яке призначено на 01.03.2022 бо 11 год. 15 хв. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програми EasyCon, а в разі відсутності такої можливості - забезпечити проявлення судового засідання в режимі відеоконференції в приміщенні Яремчанського міського суду Івано-Франківської області.

У зв`язку із веденням Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в України» з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 воєнного стану в України та активними бойовими діями, судове засідання, призначене на 01.03.2022 не відбулось.

01.04.2022 до суду від відповідача надійшло клопотання про зобов`язання надати докази в порядку ч. 2 ст. 74 ГПК України, в якому відповідач просив зобов`язати позивача надати докази, які підтверджують вчинення дій, зокрема надати суду:

- документи, які підтверджують факт оплати фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частки статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс», яка належала компанії нерезиденту - Trans-Cargo LLP або документ, який встановлює порядок оплати вказаними вище фізичними особами частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» минулому власнику Trans-Cargo LLP;

- докази направлення на адресу або надання відповідачу вказаних документів.

До вказаного клопотання відповідачем додані витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 28.12.2016, 29.01.2017 та 01.04.2017, належним чином засвідчені копії заключних виписок з банківського рахунку позивача за період з 29.12.2016 по 29.12.2016, меморіальних ордерів №1 від 29.12.2016 на суму 850 000,00 доларів США, №1 від 29.12.2016 на суму 1 300 000,00 євро, протоколу загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» №06/2 від 25.06.2018, договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД104-18 від 31.05.2018 та акту виконання договірних зобов`язань до вказаного договору, договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД124-18 від 21.06.2018 та акту виконання договірних зобов`язань до вказаного договору, виписки про операції з цінними паперами за період з 31.05.2018 по 31.05.2020.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2022 враховуючи перебування судді Кропивної Л.В., яка не є головуючим суддею, справу №910/13595/20 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2022, справу №910/13595/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Руденко М.А., судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.05.2022 об 11 год. 30 хв.

Щодо клопотання відповідача про зобов`язання позивача надати докази колегія суддів зазначає про таке.

За змістом положень ч. 2 ст. 74 ГПК України, на яку відповідач посилається у обґрунтування вказаного клопотання, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Отже, положення ч. 2 ст. 74 ГПК України надають суду право, за певних обставин, зобов`язати учасника справи надати докази вчинення дій або наявності певної події, проте колегія суддів не вбачає необхідності скористатися вказаним правом.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що за змістом положень ч. 2 ст. 74 ГПК України для реалізації судом вказаного права наявність відповідного клопотання учасника судового процесу не потрібна.

За таких обставин у задоволенні клопотання відповідача про зобов`язання позивача надати докази колегією суддів відмовляється, а додані до вказаного клопотання докази, окрім тих, які вже наявні у матеріалах справи, як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

У судовому засіданні 21.06.2022 представник відповідача, підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст.ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.04.2019 позивач як довіритель відповідач як повірений уклали договір на брокерське обслуговування №БО065-109 (далі Договір) (а.с.18-25 т.1) у якому погодили, що:

- повірений за дорученням довірителя зобов`язується надавати послуги щодо купівлі, продажу цінних паперів (далі - ЦП) на підставі разових замовлень (далі - замовлення). Всі операції повірений проводить від імені, за рахунок та в інтересах довірителя (п 1.1);

- замовлення складається довірителем у письмовій формі згідно з Додатком №1 Договору та є невід`ємною частиною Договору (п. 1.2);

- складене належним чином та підписане уповноваженим на те представником довірителя замовлення за Договором надається повіреному в письмовій формі в один із способів, зазначених у пункті 4.6 Договору (п. 1.3);

- за Договором можуть виконуватися замовлення, зокрема, такого виду - ринкове замовлення на купівлю - замовлення купити цінні папери за найкращою (мінімальною) ціною (п.п. 1.4.1 п. 1.4);

- при виконанні цього Договору сторони керуються цим Договором, замовленням довірителя, яке вважається невід`ємною частиною цього Договору та підлягає реєстрації у відповідному журналі обліку, що є складовою внутрішнього обліку, з обов`язковим зазначенням часу та дати отримання такого замовлення (Додаток № 1) та декларацією про фактори ризиків (Додаток № 2) (п. 2.1);

- перед виконанням замовлення повірений здійснює перевірку правильності його оформлення та встановлює права довірителя стосовно цінних паперів, які є об`єктом цивільних прав за договором/замовленням (п. 2.4);

- умовами виконання повіреним замовлення довірителя є: наявність достатньої для виконання замовлення суми грошових коштів на рахунку повіреного, наданих довірителем при здійсненні операцій щодо купівлі цінних паперів; наявність достатньої для виконання замовлення кількості цінних паперів на рахунку у цінних паперах у депозитарній установі при здійсненні операцій з продажу (п. 2.5);

- замовлення довірителя вважається чинним або до моменту його виконання повіреним, або до його скасування за взаємною згодою, або до закінчення його дії, якщо замовлення діє протягом встановленого в ньому строку (до встановленого терміну) (п. 2.6);

- у разі придбання ЦП довіритель надає повіреному відповідне замовлення, де, зокрема, вказуються умови оплати, а саме, попереднє зарахування коштів на рахунок, зазначений в замовленні довіритель зобов`язаний не пізніше наступного банківського дня після надання відповідного замовлення здійснити перерахування коштів на рахунок, зазначений в замовленні, у сумі, необхідній для його виконання (п. 2.10);

- замовлення надається довірителем повіреному та містить розпорядження на визначених умовах виконати певну операцію з конкретними цінними паперами в інтересах довірителя відповідно до договору на брокерське обслуговування (п. 4.1);

- замовлення оформлюється згідно з примірною формою (Додаток 1) та має містити:

номер замовлення відповідно до встановленого повіреним порядку нумерації замовлень;

дату надання замовлення;

номер та дату укладення договору на брокерське обслуговування;

вид послуги, що надається, а саме купівля, продаж;

реквізити ідентифікації цінного папера: вид тип різновид/найменування цінних паперів, серія цінних паперів - за наявності; найменування емітента цінного папера (або особи, як видала цінний папір), прізвище, ім`я, по батькові (у разі наявності) особи, яка видала цінний папір; код за ЄДРПОУ - для емітента (або особи, як видала цінний папір) - резидента, номер реєстрації - для емітента (або особи, як видала цінний папір - нерезидента, для фізичної особи, яка видала цінний папір), реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі відсутності відповідно до законодавства не зазначається); номінальна вартість цінного папера - у національній чи іноземній валюті; форма випуску та форма існування цінного папера; міжнародний ідентифікаційний номер цінних паперів (для емісійних цінних паперів);

кількість цінних паперів;

вид замовлення з наведеного нижче переліку:

ринкове замовлення на купівлю - замовлення купити цінні папери за найкращою (мінімальною) ціною;

ринкове замовлення на продаж - замовлення продати цінні папери за найкращою (максимальною) ціною;

лімітоване замовлення на купівлю - замовлення купити цінні папери за ціною, що не перевищуватиме обумовлену клієнтом;

лімітоване замовлення на продаж - замовлення продати цінні папери за ціною, що не нижча ніж обумовлена клієнтом;

стоп-замовлення на купівлю - замовлення купити цінні папери в той момент, коли ціна досягне обумовленого клієнтом значення;

стоп-замовлення на продаж - замовлення продати цінні папери в той момент, коли ціна досягне обумовленого клієнтом значення;

РЕПО - замовлення на купівлю - замовлення купити цінні папери із зобов`язанням зворотного їх продажу через визначений строк за заздалегідь обумовленою ціною;

РЕПО - замовлення на продаж - замовлення продати цінні папери із зобов`язанням зворотної їх купівлі через визначений строк за заздалегідь обумовленою ціною;

замовлення позики - замовлення передати у власність іншій стороні (позичальнику) або отримати у власність від іншої сторони певну кількість цінних паперів з відповідними реквізитами ідентифікації з обов`язком їх повернення через визначений строк або на вимогу однієї із сторін;

ціну одного цінного папера або однозначні умови її визначення відповідно до виду замовлення;

дату, з якої набирає чинності замовлення;

строк дії замовлення;

місце укладення договору на виконання (на фондовій біржі/поза фондової біржі);

спосіб проведення розрахунків за договором на виконання (з дотриманням/без дотримання принципу «поставка цінних паперів проти оплати»);

інші реквізити, передбачені чинним законодавством (п. 4.2);

- замовлення може надаватись повіреному довірителем: особисто; з використанням засобів поштової або кур`єрської доставки; з використанням засобів факсимільного зв`язку; з використанням засобів електронного зв`язку (п. 4.6);

- довіритель веде реєстр разових замовлень клієнта у формі та в порядку, визначеному законодавством (п. 4.8);

- замовлення вважається виконаним з моменту виконання повіреним договору на виконання (пункт 4.9);

- за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з вимогами чинного законодавства України та Договору (п. 7.1);

- у випадку односторонньої необґрунтованої відмови однією із сторін від виконання зобов`язань за Договором/замовленню, у тому числі одностороннього скасування довірителем замовлення, прийнятого повіреним до виконання, винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 10% від загальної суми, яка зазначена у замовленні (п. 7.3);

- неустойка за Договором або у зв`язку з ним підлягає сплаті протягом семи робочих днів з моменту отримання вимоги відповідної сторони. Збитки, спричинені невиконанням або неналежним виконанням, стягуються з винної сторони понад суму неустойки, що підлягає сплаті (п. 7.5);

- сплата неустойки не звільняє сторону, що порушила свої зобов`язання, від виконання зобов`язань за Договором (п. 7.6);

- Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками печаток сторін (за наявності) і діє протягом 2 (двох) років з дати його підписання, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе за Договором зобов`язань (п. 11.8).

На виконання умов Договору 05.06.2020 позивач з використанням засобів електронного зв`язку (електронної пошти) надав відповідачу разове замовлення №10/БО065-19 (далі Замовлення) (а.с.27 т.1) на купівлю цінних паперів: вид/тип/різновид/найменування ЦП - облігація внутрішніх позик України, бездокументарна, іменна; емітент - Міністерство фінансів України; міжнародний ідентифікаційний номер ЦП (ISIN) - UA, дата розміщення 09.06.2020, погашення 13.05.2021; кількість ЦП - 75 штук; номінальна вартість одного ЦП - 1 000 євро; загальна номінальна вартість ЦП - 75 000 євро.

У день отримання Замовлення відповідач засобами електронного зв`язку надав позивачу відповідь наступного змісту: «На жаль, ми не можемо взяти Ваше замовлення в роботу, оскільки на сьогодні проведення даної операції не погоджено фінансовим моніторингом».

17.06.2020 позивач направив відповідачу вимогу №2 від 17.06.2020 (а.с.34 т.1) в якій, з посиланням на невиконання відповідачем Замовлення, просив останнього на підставі п. 7.5 Договору сплатити позивачу штраф у розмірі 7 500 євро (10% від загальної суми, що зазначена у Замовленні - примітка суду). Направлення вказаної вимоги підтверджується належним чином засвідченими копіями опису вкладення у цінний лист, накладної №791 та фіскального чеку.

Відповідачем позивачу надано повідомлення про встановлення неприйнятно високого рівня вих. №20.1.0.0.0/7-20200618/1495 від 18.06.2020 (а.с.37-38 том 1 ) яким позивача повідомлено про прийняття відповідачем як суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який на постійній основі здійснює заходи, визначені ч. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», зокрема, управління ризиками з урахуванням результатів ідентифікації, верифікації та вивчення клієнта, послуг, що надаються клієнту, аналізу операцій, проведених ним, та їх відповідності фінансовому стану і змісту діяльності клієнта, про прийняте останнім на підставі ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, внаслідок чого будуть розірвані укладені договори та будуть закриті поточні рахунки. Крім того позивача проінформовано, що починаючи з дня прийняття рішення про встановлення неприйнятно високого рівня ризику, позивачу буде відмовлено в проведенні фінансових операцій за всіма, відкритими відповідачем рахунками/обслуговуванні за іншими продуктами відповідача.

З наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії листа відповідача вих.№Е.11.0.0.0/4-109593БТ від 30.06.2020 (а.с.46 т.1) наданої у відповідь на запит позивача вих.№1 від 11.06.2020 вбачається, що Замовлення не було прийнято в роботу у зв`язку з ненаданням позивачем запитуваних відповідачем документів, необхідних для здійснення фінансового моніторингу.

З огляду на порушення відповідачем обов`язків за договором в частині виконання замовлення позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 7 500,00 євро на підставі пункту 7.3 договору та збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 1 519,26 євро, які є сумою відсотків яку позивач би отримав у випадку виконання відповідачем замовлення та придбання спірних цінних паперів.

З матеріалів справи слідує, що відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на:

- відсутність підстав для притягнення його до відповідальності у вигляді стягнення штрафу у зв`язку з неподанням позивачем належним чином оформленого замовлення та не прийняттям його до виконання відповідачем;

- неналежне виконання позивачем вимоги відповідача щодо подання витребуваної відповідачем інформації;

- недоведення позивачем понесення ним збитків у вигляді упущеної вигоди.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Згідно з приписами ст. 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

З матеріалів справи слідує, що позивач у визначений п. 4.6 Договору спосіб, а саме з використанням засобів електронного зв`язку (електронної пошти), надав відповідачу Замовлення, порядок, спосіб надання та форма якого відповідає вимогам розділу 4 Договору, а на виконання п. 2.5 Договору - позивачем підтверджено наявність достатньої для виконання Замовлення суми грошових коштів на його рахунку станом на 05.06.2020 (надано банківську виписку по рахунку позивача (а.с.31 т.1).

При цьому колегія суддів вважає помилковою позицію відповідача щодо відсутності підстав для покладення на нього відповідальності за невиконання ним умов Договору через невиконання позивачем п. 2.10 Договору в частині неперерахування відповідачу коштів на рахунок, зазначений в замовленні, у сумі, необхідній для його виконання, так як за змістом п. 2.10 Договору вказане перерахування має бути проведено не пізніше наступного банківського дня після надання відповідного замовлення, проте у день отримання Замовлення відповідач фактично повідомив позивача про відмову у його виконанні, а відтак, перерахування позивачем відповідачу відповідних коштів для виконання Замовлення цілком правомірно було не здійснено саме через відмову відповідача виконати таке Замовлення.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що, виходячи зі змісту п. 2.10 договору, відповідне прострочення позивача виникає на наступний день після надання відповідачу відповідного замовлення, а не в день його надання

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Поведінка відповідача, яка полягає у очікуванні отримання від позивача коштів на виконання замовлення, яке відповідач відмовився виконувати, не відповідає принципам справедливості та добросовісності та розумності так як відповідні кошти мали бути перераховані саме на виконання замовлення, яке в свою чергу відповідач відмовився виконувати, відповідно до електронного листа (а.с.133-134 т.1).

Слід зазначити і про те, що з наявних у матеріалах справи документів слідує, що відповідач відмовився виконувати Замовлення не через відсутність коштів для його виконання, а через непогодження проведення вказаної операції фінансовим моніторингом.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем допущено помилки при оформленні замовлення, а саме вказано рахунок повіреного для перерахування грошових коштів довірителем (№ 0031 в АТ КБ «ПриватБанк», код Банку 305299, код ), який не відповідає визначеному в п. 6 Додатку №1 до Договору (№ 00117 в АТ КБ «ПриватБанк», код Банку 305299, код отримувача 30367782), тобто вказано інший рахунок який був відкритий не для цілей виконання Договору, а для обслуговування іншої фізичної особи, а також вказано код отримувача - фізичної особи замість коду ЄДРПОУ позивача, що свідчить про порушення позивачем приписів пп. 3.3.1 п. 3.3 Договору, що також є самостійною підставою для відмови у позові в силу п. 7.4 Договору, колегія суддів зазначає, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, в силу приписів пункту 2.4 Договору саме відповідач перед виконанням замовлення здійснює правильність його оформлення, проте, як встановлено вище, відповідачем не було вказано такої причини неприйняття замовлення до виконання як його неправильне оформлення.

Щодо підстави для відмови у виконанні замовлення, яка була вказана самим відповідачем, а саме - непогодження проведення вказаної операції фінансовим моніторингом, колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи слідує, що будь-яких документів щодо конкретизації та підтвердження вказаної підстави відмови відповідач позивачу не надав, обмежившись лише наведеним поясненням і лише 30.06.2020 на запит позивача повідомив, що замовлення не було прийнято в роботу у зв`язку з ненаданням позивачем запитуваних відповідачем документів, необхідних для здійснення фінансового моніторингу.

У свою чергу, позивач підтвердив, що 28.04.2020 засобами електронного зв`язку отримав від банку запит вих.№20.1.0.0.0/7-200428/8724 від 28.04.2020 про надання додаткових документів щодо підприємства, який позивач виконав відповідно до листа вих.№58 від 30.04.2020 (а.с.133-136,150 т.1).

Вказаний лист з документами відповідач отримав 04.05.2020, що підтверджується відміткою на листі та печаткою відповідача. (а.с.150 т.1)

При цьому відповідач не направив позивачу жодних претензій, додаткових запитів чи повідомлень щодо неповноти чи неналежного виконання запиту вих.№20.1.0.0.0/7-200428/8724 від 28.04.2020.

Отже, належних доказів на підтвердження неналежного виконання позивачем вказаного запиту відповідача щодо надання документів матеріали цієї справи не містять.

Як встановлено вище, лише після звернення позивача відповідач направив позивачу повідомлення про встановлення неприйнятно високого рівня вих. №20.1.0.0.0/7-20200618/1495 від 18.06.2020 яким останнього повідомлено про прийняття відповідачем як суб`єктом первинного фінансового моніторингу рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, внаслідок чого будуть розірвані укладені договори та будуть закриті поточні рахунки та проінформовано, що починаючи з дня прийняття рішення про встановлення неприйнятно високого рівня ризику, позивачу буде відмовлено в проведенні фінансових операцій за всіма, відкритими відповідачем рахунками/обслуговуванні за іншими продуктами відповідача.

Зі змісту повідомлення про встановлення неприйнятно високого рівня вих. №20.1.0.0.0/7-20200618/1495 від 18.06.2020 слідує, що рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику прийнято відповідачем з посиланням на ст. 10, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», та ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Колегія суддів зазначає про те, що правовідносини сторін щодо наявності у відповідача правових підстав для розірвання в односторонньому порядку Договору з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику про що позивача було повідомлено повідомленням про встановлення неприйнятно високого рівня вих. №20.1.0.0.0/7-20200618/1495 від 18.06.2020 були предметом дослідження під час розгляду справи №910/18504/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним одностороннього правочину, рішенням господарського суду міста Києва від 14.04.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.01.2022, у якій позовні вимоги задоволені.

Вказаними судовими рішеннями встановлено відсутність підстав для розірвання договору в односторонньому порядку у зв`язку із встановленням позивачу неприйнятно високого рівня ризику та відсутність доказів, які б підтверджували наявність підстав для встановлення позивачем відповідачу неприйнятно високого ризику.

За приписами с. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судове рішення в справі №910/18504/20 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, №910/13595/20, не можуть їм суперечити, в свою чергу обставини, встановлені при розгляді справи №910/18504/20, зокрема щодо відсутності у відповідача підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику (що, згідно з наданими відповідачем документами, фактично і було підставою для відмови у виконанні Замовлення - примітка суду), є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

При цьому, з огляду на предмет спору у даній справі та справі №910/13595/20, колегія суддів вважає помилковими посилання відповідача на те, що висновки судів у справі №910/18504/20 мають очевидний характер правової оцінки обставин спірної для тієї справи юридичної ситуації, а не встановлення певних фактів, через що рішення суду у вказаній справі №910/18504/17 не має преюдиційного характеру для цієї справи № 910/13595/20.

Верховним Судом в обов`язкових вказівках при новому розгляді даної справи було визначено те, що за можливості суду необхідно встановити факт наявності або відсутності рішення компетентного органу відповідача про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику разом з датою його прийняття та підставами, покладеними в основу його прийняття.

Щодо вказаного слід зазначити про те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції:

- відповідачем ані під час первісного розгляду даної справи, ані під час нового розгляду не подано суду документально підтвердження прийняття такого рішення, його копію, тощо;

- саме відповідач в силу положень ГПК України має повинен належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які він посилається, однак відповідачем вказаний обов`язок виконано не було;

- посилання відповідача на те, що відповідні документи не можуть бути подані суду в силу того, що вони містять інформацію з обмеженим доступом, а слухання відбувалися у відкритому режимі, є безпідставними, оскільки відповідач не був позбавлений права заявити відповідне клопотання про розгляд справи у закритому режимі та подати докази, в підтвердження своїх доводів.

З огляду на обставини, які викладені вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем підтверджено виконання ним як умов Договору, так і статей 1000, 1007 ЦК України, у свою чергу, відповідач як повірений обов`язок з виконання Замовлення не виконав, що свідчить про порушення останнім прийнятих на себе за Договором зобов`язань.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як встановлено вище, у п. 7.3 Договору встановлено, що у випадку односторонньої необґрунтованої відмови однією із сторін від виконання зобов`язань за Договором/замовленню, у тому числі одностороннього скасування довірителем замовлення, прийнятого повіреним до виконання, винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 10% від загальної суми, яка зазначена у замовленні.

За змістом п. 7.5 Договору неустойка за Договором або у зв`язку з ним підлягає сплаті протягом семи робочих днів з моменту отримання вимоги відповідної сторони. Збитки, спричинені невиконанням або неналежним виконанням, стягуються з винної сторони понад суму неустойки, що підлягає сплаті.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем свого обов`язку за Договором в частині виконання Замовлення та позивач відповідно до приписів Договору має право на стягнення штрафу у розмірі 7 500,00 євро обов`язок сплатити який виникає у відповідача протягом семи робочих днів з моменту отримання вимоги відповідної сторони.

З матеріалів справи слідує, що відповідна вимогою про стягнення штрафу вих.№2 від 17.06.2020 відповідачем задоволена не була.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення штрафу в сумі 7 500,00 євро. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо вимог про стягнення збитків слід зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є,

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно статті 623 ЦК України:

- боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (ч. 1);

- розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором;

- збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення (ч. 3);

- при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 4).

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Крім того, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

За замовленням позивача відповідач мав здійснити придбання цінних паперів, а саме, облігацій внутрішніх державних позик України з кодом UA загальною номінальною вартістю 75 000 євро, проведення розміщення яких 09.06.2020 через ETC (Bloomberg) було оголошено Міністерством фінансів України (офіційний веб-сайт https://mof.gov.ua/uk/ogoloshennja-ta-rezultati-aukcioniv).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 194 ЦК України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» (тут і далі в редакції, яка існувала станом на дату виникнення спірних правовідносин) облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником коштів, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов`язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом або рішенням про емісію цінних паперів (для державних облігацій України - умовами їх розміщення).

Облігації внутрішніх державних позик України - державні цінні папери, що розміщуються виключно на внутрішньому фондовому ринку і підтверджують зобов`язання України щодо відшкодування пред`явникам цих облігацій їх номінальної вартості з виплатою доходу відповідно до умов розміщення облігацій. Номінальна вартість облігацій внутрішніх державних позик України може бути визначена в іноземній валюті (ч. 3 ст. 10 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок»).

За змістом ч. 14 ст. 10 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» виплата доходів і погашення державних облігацій України здійснюється коштами або в іншій формі за згодою сторін.

Відповідно до результатів проведення розміщень облігацій внутрішньої державної позики 09.06.2020 рівень дохідності облігацій UA встановлено в розмірі 2,2%, дати сплати відсотків - 12.11.2020, 13.05.2021, термін обігу - 337 днів, дата погашення - 13.05.2021 (офіційний веб-сайт https://mof.gov.ua/uk/ogoloshennja-ta-rezultati-aukcioniv).

З огляду на викладене, у випадку придбання вказаних цінних паперів, позивач мав би беззастережно отримати дохід у розмірі 1 519,26 євро (75 000 євро х 2,2% х 337/366).

При цьому колегія суддів вважає помилковою позицію відповідача щодо необхідності у спірному випадку дослідження як можливості укладення позивачем відповідного договору доручення на купівлю спірних цінних паперів з іншою особою, так і можливості придбати аналогічні цінні папери у подальшому, так як при стягненні збитків у вигляді упущеної вигоди доведенню підлягають обставини того, що кредитор вживав достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх саме у спірних правовідносинах, тобто у правовідносинах з боржником, а не з третіми особами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведення позивачем наявності наявність всіх елементів цивільного правопорушення.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення збитків в сумі 1 529,16 євро. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що при зверненні до суду з вказаним позовом позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., а після ухвалення судом першої інстанції рішення - звернувся з заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн.

За наслідками розгляду вказаних вимог, рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2020 у справі №910/13595/20 до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн., а додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 21.12.2020 у справі №910/13595/20 - судові витрати у розмірі 4 500 грн.

Відповідну правничу допомогу позивачу було надано адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною.

Водночас відповідач послався на те, що вказана особа не є особою, яка має право здійснювати адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», тобто не є адвокатом, що підтверджується наданою відповідачем відповіддю Ради адвокатів міста Києва від 21.12.2020, з якої слідує, що видане Рибченко Н.М. свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю КВ №6055 від 08.02.2018 видано неуповноваженою особою.

З огляду на вказані обставини при новому розгляді позивач уклав договір про надання правової допомоги №3 від 01.10.2021 з адвокатом Черненко Ігорем Валерійовичем. (а.с.54-55 т.4)

При новому розгляді позивачем до закінчення судових дебатів, а саме 05.11.2021 подано відповідну заяву про надання доказів понесення таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а відповідні докази та заяву про ухвалення додаткового рішення - 13.12.2021. (а.с.52 т.4)

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків для подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Як встановлено вище, з матеріалів справи слідує, що правничу допомогу у цій справі відповідачу надавали два адвоката.

На підтвердження понесених позивачем до матеріалів справи додані належним чином засвідчені копії:

- договору про надання правової допомоги №3 від 01.10.2021 укладеного між адвокатом Черненко Ігорем Валерійовичем (а.с.54-55 т.4) як адвокатом та позивачем як клієнтом за умовами якого: адвокат прийняв на себе зобов`язання надати клієнту професійну правничу (правову) допомогу при розгляді справи № 91013595/20 господарським судом міста Києва (п. 1.1); за професійну правничу (правову) допомогу, яка передбачена п.1.1. цього договору, клієнт сплачує у безготівковій формі фіксований гонорар у розмірі - 10 000,00 гривень на банківський рахунок адвоката протягом 2 робочих днів після ухвалення рішення суду (п. 3.1);

- акту виконаних робіт (наданих послуг) від 09.12.2021 відповідно до договору про надання правової допомоги №3 від 01.10.2021; (а.с.56 т.4)

- детального опису робіт (наданих послуг) від 09.12.2021 відповідно до договору про надання правової допомоги №3 від 01.10.2021; (а.с.57 т.4)

- платіжного доручення № 3688 від 09.12.2021 на суму 10 000,00 грн.; (а.с.58 т.4)

- свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №10223/10 від 30.08.2021; (а.с.59 т.4)

- посвідчення адвоката України №10223/10 від 30.08.2021; (а.с.60 т.4)

- договору про надання правничої (правової) допомоги №213 від 19.08.2020 укладеного між адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною як адвокатом та позивачем як клієнтом. У п. 2 вказаного договору сторонами погоджено, що адвокат прийняв на себе зобов`язання надати клієнту професійну правничу допомогу щодо захисту прав та інтересів позивача на розпорядження своєю власністю, стягнення з відповідача збитків, завданих невиконанням Договору та Замовлення за тарифом 1 000 грн./год. (в т.ч. за вивчення, складання та виготовлення документів, надання консультацій та роз`яснень) та 1 500,00 грн. за прибуття до суду та/або за участь у розгляді справи у режимі відеоконференції або через Електронний суд із використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису за одне судове засідання. За змістом п. 5 вказаного договору позивач зобов`язується сплатити адвокату винагороду за надання правничої допомоги у вигляді здійснення аналізу Договору та Замовлення з наданням/усної консультації, здійснення аналізу оголошень Міністерства фінансів України про приведення розміщень державних облігацій через ETC (Bloomberg), що відбудеться 09.06.2020 та про результати торгів від 09.06.2020 з наданням усної консультації, здійснення аналізу наданих позивачем листів від відповідача та відповідей на них, здійснення аналізу законодавства щодо здійснення банками фінансового моніторингу з наданням усної консультації, здійснення аналізу судової практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо захисту щодо права розпорядження своєю власністю з наданням усної консультації, здійснення обґрунтованого розрахунку ціни позову, складання та виготовлення трьох екземплярів позовної заяви до господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача збитків та судових витрат за тарифом 1 000,00 грн. за годину, але не менше 15 000,00 грн. за даним договором, додатково за прибуття та/або за участь у розгляді справи у режимі відеоконференції або через Електронний суд із використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису за одне судове засідання - 1 500 грн. та виконані інші роботи згідно даного договору у розмірі 1 000,00 грн. за кожну годину;

- детального опису робіт (наданих послуг) від 10.12.2021, виконаних згідно договору про надання правової допомоги №213 від 19.08.2021;

- акту виконаних робіт (наданих послуг) від 10.12.2021 до договору про надання правової допомоги №213 від 19.08.2021;

- рахунку-фактури №89 від 10.12.2021;

- платіжного доручення №3697 від 10.12.2021 на суму 10 500,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання відповідачу адвокатом Черненко Ігорем Валерійовичем та адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У обґрунтуванні своїх заперечень щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідач фактично послався лише на те, що Рибченко Наталія Миколаївна не є особою, яка має право здійснювати адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», тобто не є адвокатом, що підтверджується наданою відповідачем відповіддю Ради адвокатів міста Києва від 21.12.2020, з якої слідує, що видане Рибченко Н.М. свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю КВ №6055 від 08.02.2018 видано неуповноваженою особою.

Щодо вказаних обставин колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка, зокрема, склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими.

Статтею 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Верховний Суд у постанові від 26.09.2019 у справі №910/3845/19 дотримується правової позиції, що статус адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Аналогічний висновок про те, що статус особи як адвоката може підтверджувати свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та/або посвідчення адвоката України, викладений Верховним Судом в ухвалах від 01.03.2018 у справі №910/3483/17, від 17.10.2018 у справі №916/1059/18, постановах від 06.07.2019 у справі №855/229/19, від 21.10 2019 у справі №757/21384/19-ц, від 15.12.2021 у справі №953/1232/20.

Статтею 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

З матеріалів справи слідує, що 08.02.2018 Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення за №6 про видачу Рибченко Н.М. свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ №6055 від 08.02.2018.

В матеріалах справи відсутні докази того, що зазначені документи визнані у передбаченому законом порядку недійсними або є скасованими.

Також відсутні докази щодо припинення права Рибченко Наталії Миколаївни на заняття адвокатською діяльністю у порядку, передбаченому законом.

При цьому встановлення наявності підстав для визнання недійсними та/або скасування вказаних документів виходить за межі обставин, які мають бути досліджені та встановленої судом під час розгляду цієї справи та взагалі не відноситься до компетенції господарських судів.

За таких обставин колегія суддів не приймає вказані доводи відповідача як підставу для відмови у відшкодуванні понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Слід зазначити і про те, що аналогічні за змістом доводи в обґрунтування відсутності підстав для стягнення з нього витрат за надану позивачу адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною правову допомогу заявлялись відповідачем під час розгляду справи №910/18504/20 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним одностороннього правочину, судовими рішеннями у якій, а саме, додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 28.04.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.01.2022, встановлено необґрунтованість таких доводів.

Інших заперечень щодо судових витрат, зокрема клопотання про зменшення їх розміру відповідачем до суду першої інстанції не подавалось.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, оцінивши витрати позивача з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи та заявлений позивачем розмір витрат на послуги адвокатів, враховуючи обсяг наданих адвокатами послуг, а також час, витрачений адвокатами на такі послуги, визнав справедливими та обґрунтованими витрати на оплату послуг адвоката в сумі 20 500,00 грн. Додаткове рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 09.12.2021 та додатковим рішенням господарського суду міста Києва від 23.12.2021 у справі №910/13595/20, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021 та додаткове рішенням господарського суду міста Києва від 23.12.2021 у справі №910/13595/20 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/13595/20 залишити без змін.

3. Додаткове рішенням господарського суду міста Києва від 23.12.2021 у справі №910/13595/20 залишити без змін.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Матеріали справи №910/13595/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 08.07.2022.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук