ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2022 р. Справа № 911/3248/21

Господарський суд Київської області у складі судді Горбасенка П.В., за участю секретаря судового засідання Андрух Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про визнання правочину недійсним в частині, зобов`язання утриматись від вчинення дій

за участю представників:

від позивача: Токовенко О.В. (довіреність № 01.1.1-05/6-1-2022 від 20.04.2022)

від відповідача: Бохан О.Г. (довіреність № 7-03/125/22 від 25.03.2022)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

03.11.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (далі - "МАУ"/позивач) надійшла позовна заява до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - Украерорух/відповідач) про:

- визнання недійсними пунктів 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України;

- зобов`язання Державного підприємства обслуговування повітряного руху України утриматись від виставлення Приватному акціонерному товариству "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що пункти 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України не відповідають нормативно-правовому акту, що регулює відносини між Украерорухом та авіаперевізниками, а саме пункту 6 GEN 4.2.4 регуляторної частини збірника аеронавігаційної інформації в редакції від 02.02.2017. Вказане, на думку позивача, є підставою для визнання вказаних пунктів недійсними в порядку ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Так, враховуючи, що Украерорух виставляє позивачу рахунки-фактури на сплату сум, які на думку "МАУ" не передбачені збірником аеронавігаційної інформації, останнє просить також зобов`язати Украерорух утриматись від виставлення подібних рахунків в майбутньому.

Господарський суд Київської області ухвалою від 08.11.2021 позовну заяву "МАУ" залишено без руху, виявлені недоліки постановлено усунути протягом десяти днів з дня вручення зазначеної ухвали.

18.11.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшли пояснення, відповідно до яких позивач у встановлений судом строк надав пояснення стосовно викладених у позові доводів.

Господарський суд Київської області ухвалою від 23.11.2021 прийняв позовну заяву «МАУ» до розгляду та відкрив провадження в справі № 911/3248/21, призначив підготовче засідання на 17.12.2021, а також надано сторонам строк, зокрема, позивачу - для подання додаткових доказів у справі, відповідачу - для подання відзиву на позов - до 17.12.2021.

17.12.2021 через канцелярію Господарського суду Київської області від «МАУ» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Поряд з тим 17.12.2021 через канцелярію Господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог «МАУ».

Господарський суд Київської області ухвалою від 17.12.2021 у цій справі, занесеною до протоколу судового засідання від 17.12.2021, відклав підготовче засідання на 21.01.2022.

21.01.2022 через канцелярію Господарського суд Київської області від «МАУ» надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Господарський суд Київської області ухвалою від 21.01.2022 у цій справі, занесеною до протоколу судового засідання від 21.01.2022, відклав підготовче засідання на 28.01.2022.

27.01.2022 через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач не погодився з запереченнями відповідача повністю.

Господарський суд Київської області ухвалою від 28.01.2022 у цій справі, занесеною до протоколу судового засідання від 28.01.2022, закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 18.02.2022.

Господарський суд Київської області ухвалою від 07.02.2022 в означеній справі повідомив учасників справи, що судове засідання 18.02.2022 не відбудеться, призначив судовий розгляд справи по суті в загальному позовному провадженні на 25.02.2022.

Господарський суд Київської області ухвалою від 09.03.2022 у цій справі повідомив учасників справи, що судовий розгляд справи не відбувся 25.02.2022; постановив про дату, час і місце судового розгляду справи по суті в порядку загального позовного провадження повідомити ухвалою суду.

Господарський суд Київської області ухвалою від 04.04.2022 у справі № 911/3248/21 призначив судовий розгляд справи по суті в порядку загального позовного провадження на 22.04.2022.

21.04.2022 через канцелярію Господарського суд Київської області від «МАУ» надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

22.04.2022 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суд Київської області від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Господарський суд Київської області ухвалою від 22.04.2022 у справі № 911/3248/21, зокрема відклав розгляд справи на 20.05.2022

17.05.2022 на електронну адресу Господарського суд Київської області від «МАУ» надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

19.05.2022 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суд Київської області від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Господарський суд Київської області ухвалою від 20.05.2022 у справі № 911/3248/21, зокрема оголосив перерву в судовому засіданні до 01.07.2022.

01.07.2022 на електронну адресу Господарського суд Київської області від «МАУ» надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 01.07.2022 представник позивача відкликав вказане клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання.

Реалізацією цього права є рішення суду з приводу заявлених вимог (клопотань чи скарги). Проте, реалізуючи таке процесуальне право, учасник не може бути позбавлений можливості відкликати таке клопотання або скаргу (у разі якщо клопотання (скарга) ще не прийняті судом до розгляду) або вимагати залишити без розгляду заявлені клопотання (скаргу) до вирішення їх по суті.

За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності, що передбачає право сторони як подати відповідну заяву, так і відкликати її за власним бажанням, суд дійшов висновку про задоволення клопотання «МАУ» про відкликання, як наслідок залишення без розгляду останнього.

У судовому засіданні 01.07.2022 після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами судом оголошено про перехід до судових дебатів, по закінченні яких суд вийшов до нарадчої кімнати. Після виходу з нарадчої кімнати суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2018 між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України як виконавцем та АТ «Міжнародні авіалінії України» як замовником укладеного договір про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 (далі - договір), відповідно до п. 1 якого замовник замовляє і зобов`язується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобов`язання надавати замовнику послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (надалі - послуги з АНО).

Згідно із п.п. 3.8., 4.1., 4.3., 4.4., 4.6., 7.1. цього договору строк, у межах якого має бути сплачений рахунок-фактура, становить десять робочих днів, починаючи від дня, наступного за днем отримання рахунку-фактури замовником. У разі отримання рахунка-фактури на оплату у неробочий день перебіг зазначеного строку починається з першого робочого дня.

За будь-який несплачений у визначений строк рахунок-фактуру у строк до 30 календарних днів (включно), починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення.

За кожен несплачений рахунок-фактури у строк понад 30 календарних днів, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення.

Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання до 30 календарних днів (включно), зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 3 процента річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору десятиденного строку.

Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 календарних днів, зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 10 процентів річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору десятиденного строку.

Обов`язок замовника щодо сплати пені, інфляційних процентів та десяти процентів річних виникає з наступного дня після спливу строку, в який має бути сплачено рахунок-фактуру.

Пеня за несвоєчасно сплачений рахунок-фактуру, а також встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та проценти річних від простроченої суми, зазначені у пунктах 4.1 та 4.3 відповідно, нараховується виконавцем замовнику за весь час прострочення, включаючи день зарахування коштів на поточний рахунок виконавця, навіть якщо остаточна оплата відбулася після закінчення строку дії договору.

Договір набуває чинності з 01 січня 2018 року та діє по 31 грудня 2018 року, але у будь-якому разі до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. У разі не укладення сторонами договору про надання послуг з АНО на строк після 31 грудня 2018 року, договір може діяти для сторін за умови письмової згоди на таке виконавця.

Копії вказаного договору та додатків до нього наявні в матеріалах справи.

За доводами позивача, пункти 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. вказаного договору, на підставі яких відповідач виставляв рахунки-фактури, не відповідають положенням п. 6 GEN 4.2.4. регуляторної частини збірника аеронавігаційної інформації (далі - збірник), який відповідно до правової позиції Верховного Суду є нормативно-правовим актом в цій частині.

На думку позивача, у період дії договору збірник не передбачав: ані нарахування будь-яких процентів на суму простроченого зобов`язання, окрім 13% пені, ані нарахування пені понад шестимісячний строк, встановлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, ані стягнення з авіаперевізників ані відсотків річних, ані інфляційних процентів.

Своєю чергою позивач вказує, що:

- пунктом 4.1. договору передбачено нарахування пені в іншому розмірі, ніж це передбачено положеннями збірника;

- в порушення положень збірника пунктом 4.3. договору передбачено нарахування інфляційних процентів та відсотків річних;

- пункт 4.4. договору визначає момент виникнення в останнього обов`язку зі сплати непередбачених положеннями збірника інфляційних процентів та відсотків річних;

- пунктом 4.6. договору передбачено нарахування пені, інфляційних процентів та відсотків річних понад шестимісячний строк.

Враховуючи викладене, позивач зазначаючи, що умови договору суперечать положенням п. 6 GEN 4.2.4. регуляторної частини збірника в редакції від 02.02.2017, які є обов`язковими для сторін, просить суд, зокрема визнати недійсними пункти 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. договору.

В розрізі викладеного, відповідачем зауважено, що виставлення рахунків та їх оплата позивачем здійснюється в національній валюті України, тоді як нерезиденти здійснюють оплату в іноземній валюті, що зумовлює різницю в нарахування інфляційних втрат та річних процентів, а тому до відноси між Украрерухом та «МАУ» застосовуються положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

За доводами відповідача положенням п. 6 GEN 4.2.4. регуляторної частини збірника визначено, що при розрахунках у національній валюті України пеня сплачується згідно із законодавством України, тоді як спірними пунктами договору визначено розмір штрафних санкцій згідно із ст. 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Водночас відповідач зазначив, що у разі визнання недійсними положень пп. 4.1., 4.3. договору не призведе до захисту прав позивача, оскільки аналогічні за змістом положення містяться в ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та розділі GEN 4.2.4. збірника.

Відповідачем також відзначено, що укладаючи вказаний договір «МАУ» було обізнане зі змістом збірника та примірника договору про надання послуг з АНО, оскільки останні були оприлюднені на сайті Украерорухом.

Щодо вимоги про зобов`язання Украрероруху утриматись від виставлення «МАУ» рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника, позивач зазначив, що остання пов`язана з вимогою про визнання недійсними пунктів договору, тоді як такі дії відповідача є протиправними.

Так, за доводами позивача ним обрано належний та превентивний спосіб захисту його прав та інтересів, що спрямований на нівелювання загрози їх порушення.

Заперечуючи проти вказаних вище обставин та відповідно заявленої позовної вимоги, відповідач зазначив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який не передбачено законом та який є абстрактним.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши подані докази, заслухавши заключне слово представників сторін, суд дійшов таких висновків стосовно позовної вимоги «МАУ» про визнання пунктів договору недійсними.

Згідно із ч. 1 ст. 36, ч. 1, 2 ст. 37 Повітряного кодексу України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, аеронавігаційне обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) здійснюється провайдерами аеронавігаційного обслуговування на платній основі.

Провайдер аеронавігаційного обслуговування за погодженням з уповноваженим органом з питань цивільної авіації може передавати на договірних засадах право щодо технічної експлуатації наземних засобів зв`язку, навігації та спостереження юридичним особам, сертифікованим відповідно до авіаційних правил України.

Порядок обслуговування аеронавігаційною інформацією/даними здійснюється згідно з авіаційними правилами України відповідно до стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації та вимог Євроконтролю.

Аеронавігаційна інформація публікується у вигляді об`єднаного пакета за формою, визначеною документами Міжнародної організації цивільної авіації та Євроконтролю, є доступною для всіх користувачів повітряного простору України та надається на платній основі.

Згідно з пп. 3 п. 4 Розділу 3 Авіаційних правил, провайдер АНО повинен публікувати умови доступу щодо видів обслуговування та мати формальний консультаційний процес з користувачами на регулярній основі як мінімум один раз на рік, поєднуючи індивідуальний та колективний підхід.

Відповідно до Авіаційних правил, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, Збірник - це санкціонована державою публікація, що містить довготермінову аеронавігаційну інформацію, яка видається у відповідності до вимог міжнародного законодавства. Збірник затверджується Державіаслужбою. Зміст Збірника складається з частин, розділів і підрозділів, які забезпечуються уніфікованими позначками для можливості його зберігання і пошуку стандартизованих електронних аеронавігаційних даних. Частина 1 Збірника "Загальні положення (GEN)" складається із 5 розділів і містить інформацію адміністративного та пояснювального характеру.

Збірник ведеться САІ, яка є повноважним органом з питань обслуговування аеронавігаційною інформацією в Україні. САІ входить до складу Украероруху та відповідає за збір та розповсюдження офіційної аеронавігаційної інформації, яка стосується всієї території й повітряного простору України, включаючи повітряний простір над районами відкритого моря й інші території - відповідно до регіональних угод. Завданням САІ є своєчасне забезпечення користувачів достовірною й точною інформацією, необхідною для підготовки і виконання польотів, з метою забезпечення необхідного рівня безпеки, регулярності й ефективності.

Збірник видається відповідно до положень ПК, Авіаційних правил, Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, нормативних документів ICAO ("Політика ІСАО стосовно аеропортових зборів та зборів за аеронавігаційне обслуговування", Doc 9161 "Керівництво ICAO щодо економічних аспектів аеронавігаційного обслуговування"), а також документів Європейської організації з безпеки аеронавігації ("Принципи визначення вартісної основи для маршрутних зборів та обчислення одиничних ставок", введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1209 "Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю № 07.60.01" та "Умови застосування системи маршрутних зборів та умови оплати", введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1210 "Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю № 07.60.02"). Отже, міжнародними договорами передбачений спеціальний порядок розробки, погодження та оприлюднення Збірника.

Збірник оприлюднюється Украерорухом в електронній формі на сайті Украероруху українською та англійською мовами, доступ до тексту та його оновлень є платним.

Відповідно до ст. 19 Закону "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Так, відповідно до GEN 4.2.4. збірника в редакції від 02.02.2017, яка застосовується до спірних правовідносин:

1) виставлення рахунків та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування здійснюється Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (Украерорух) відповідно до законодавства України, норма ІСАО та правил Євроконтролю. Поданням заявки на виконання польотів в FIR (Flight Information Region - район польотної інформації) України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування, які діють в Україні. За польоти, які виконуються в FIR України з 01.08.2014, Украерорух виставляє рахунки та стягує плату за аеронавігаційне обслуговування з ACFT (Aircraft - повітряне судно) всіх авіакомпаній самостійно. Авіакомпанії, які виконують польоти в FIR України зобов`язані інформувати Украерорух про парк ACFT (реєстраційний номер, тип ACFT, MTOW);

2) ставки та порядок розрахунку плати встановлюються такими, які діяли на день виконання польоту;

3) дата, до якої має бути здійснена оплата, вказується в рахунку. Термін оплати:

- 30 (тридцять) календарних днів для нерезидентів України при оплаті в євро;

- 10 (десять) робочих днів для резидентів України при оплаті в національній валюті України;

4) термін письмового оскарження виставленого рахунку складає:

- 60 (шістдесят) днів з дня виставлення рахунку для нерезидентів України;

- 30 (тридцять) днів з дня виставлення рахунку для резидентів України;

5) будь-яка претензія користувача не дає йому права зменшувати суму відповідного рахунку без офіційної на те згоди Украероруху;

6) за будь-який несплачений у встановлений термін рахунок нараховується пеня у розмірі 13 % річних від суми заборгованості. При розрахунках у національній валюті України пеня сплачується відповідно до діючого законодавства України;

7) до боржників, які не сплатили необхідну суму у встановлений термін, будуть вживатися заходи щодо відшкодування боргу включаючи призупинення аеронавігаційного обслуговування відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 904/23/18 та від 20.05.2020 у справі № 906/556/19.

Своєю чергою Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановою від 26.05.2021 у справі № 911/2532/18 за позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Goiania Comercio E Servicos Internacionais LDA про визнання правочинів недійсними, зобов`язання утриматись від дій та визнання зобов`язання припиненим:

- скасував постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі № 911/2532/18;

- змінив рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі № 911/2532/18 виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;

- залишив без змін в іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 21.08.2020 у справі № 911/2532/18.

В мотивувальній частині постанови від 26.05.2021 у справі № 911/2532/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що збірник:

- видається відповідно до положень ПК, Авіаційних правил, Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, нормативних документів ICAO, учасницею якої є Україна;

- затверджується Державіаслужбою (центральним органом виконавчої влади);

- не є документом суто технічного чи довідкового характеру, а містить певні правила поведінки, розраховані на довгострокове та неодноразове застосування заздалегідь невизначним колом осіб (тобто містить правові норми, спрямовані на регулювання відносин, що виникають при користуванні повітряним простором України);

- підлягає обов`язковій публікації в передбаченому міжнародними договорами та законом порядку - Збірник оприлюднюється українською та англійською мовами на сайті Служби аеронавігаційної інформації України, яка входить до складу Украероруху; тобто, будь-яка заінтересована особа може отримати доступ до тексту збірника за плату, встановлену відповідно до закону та міжнародних договорів;

- умови АНО, викладені у Збірнику, є обов`язковими для будь-яких авіаперевізників, які користуються повітряним простором України в силу положень законодавства України та міжнародних договорів.

Так, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 26.05.2021 у справі № 911/2532/18 дійшов висновку, що збірник (його регуляторна частина) є нормативно-правовим актом, яким регулюються відносини Украероруху та всіх авіаперевізників, що користуються повітряним простором України.

З викладеного вбачається, що в розділі GEN 4.2.4 Збірника у редакції від 02.02.2017, яка застосовується до спірних правовідносин, встановлено, що поданням заявки на виконання польотів в районі польотної інформації України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за АНО, які діють в Україні.

Згідно із ч. 1-3 ст. 6 ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627, ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 4, 7 ст. 179, ч. 1 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Системний аналіз вказаних вище норм законодавства свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору; форми договору.

При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

- наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення;

- якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів;

- якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 530/1249/20.

За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 281/129/17.

Так, згідно ч. 4, 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина 3 статті 6 ЦК України), зокрема мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 917/2013/17).

Поряд з тим відповідно до приписів ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Суд наголошує, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

З наведеного можна зробити висновок про те, що сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати види відповідальності, їх кількість, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовуються такі санкції тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваними пунктами договору сторони передбачили відповідальність, яка наступає лише у випадках несплати або несвоєчасної сплати рахунків за надані послуги, які своєю чергою значною мірою співпадають за змістом з положеннями як ст. 231 ГК України та ст. 625 ЦК України відповідно, так і положеннями розділу GEN 4.2.4 збірника.

У розділі GEN 4.2.4 Збірника у редакції від 02.02.2017, яка застосовується до спірних правовідносин, встановлено, що поданням заявки на виконання польотів в районі польотної інформації України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за АНО, які діють в Україні.

Поряд з тим положення збірника не містять заборон щодо застосування певних видів відповідальності, яка наступає у випадках несплати або несвоєчасної сплати рахунків за надані послуги.

Отже, п.п. 4.1, 4.3., 4.4., 4.6. договору, що стосуються строків оплати, стягнення інфляційних втрат, відсотків річних та пені не суперечать ані положенням GEN 4.2.4 збірника, що своєю чергою не суперечать законодавству України, адже аналогічні за змістом норми містяться в ст. 625 ЦК України, ст. 231 ГК України та саме вони застосовуватимуться до правовідносин між сторонами.

До того ж, дослідивши умови п. 4.6. договору, суд дійшов висновку, що вказаний пункт договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням "до дати фактичного виконання", тощо.

Відтак, умову, передбачену п. 4.6. договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, що своєю чергою спростовує доводи позивача в цій частині.

Суд також погоджується з доводами відповідача щодо обізнаності позивача як зі змістом збірника, зокрема його положень GEN 4.2.4, адже це є один із ключових нормативних документів у сфері цивільної авіації, так і зі змістом договору, оскільки як Збірник (розділ GEN 4.2.4), так і примірник договору про надання послуг з АНО був оприлюднений Украерорухом на сайті.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 16, ст. 202, ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно приписів ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою, наявність підстав для оспорення правочину, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулась до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватись саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 925/889/20 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.04.2022 у справі № 461/5209/19 (провадження № 61-20295св21).

Поряд з тим, приписами статтей 73, 74, 76, 78, 79, 86 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В розрізі зазначених вище норм процесуального права суд вважає за необхідне вказати що:

- звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач відповідно до вимог статті 13, 74 ГПК повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення та за відсутності доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову;

- обов`язок доказування треба розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження власних доводів, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи;

- судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому, тоді як належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини;

- принцип змагальності сторін в судовому процесі не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує, позаяк відповідна обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний;

- передбачений ст. 79 ГПК України стандарт доказування "вірогідність доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач, та презюмує, що ним покладено на суд обов`язок оцінювати докази та обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

- надання оцінки доказам є виключною компетенцією суду, а принцип оцінки доказів "поза розумним сумнівом" полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

У поставі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (№ 61-18730св20) зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Враховуючи викладене, погодження сторонами на підставі їх вільного волевиявлення, відповідальності у вигляді сплати пені, інфляційних процентів та процентів річних за весь час прострочення відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України, а також приписам статтей 625 ЦК України та ст. 231 ГК України, що своєю чергою не суперечить положенням збірника, суд дійшов висновку, що «МАУ» не доведено наявності підстав для визнання спірних пунктів договору недійсними в розумінні ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання недійсними пунктів 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 з визначених у позовній заяві підстав.

Наявність же інших підстав недійсності спірних пунктів договору у розумінні 203, 215 Цивільного кодексу України, «МАУ» нормативно та доказово не обґрунтовано, тоді як обов`язок доказування в силу вимог процесуального закону покладено безпосередньо на сторони, а процедура доказування містить достатньо широкий обсяг можливостей та прав сторін стосовно доведення обставин, покладених в основу обґрунтування власних доводів та заперечень, чим позивач при розгляді вказаної справи не скористався.

За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами покладених в основу обґрунтування позову обставин, наявність яких є необхідною умовою для визнання правочину недійсним з наведених у позові підстав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги «МАУ» до Украероруху про визнання недійсними пунктів 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018.

Щодо вимоги «МАУ» про зобов`язання Украрероруху утриматись від виставлення «МАУ» рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника суд дійшов таких висновків.

Приписами ст. 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, а саме: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Право на превентивний захист може бути застосоване судом у разі реальної загрози порушення будь-якого цивільного права, а не лише тих, які визначені законом.

Підставою виникнення права на превентивний судовий захист є юридичні факти, які породжують чи спричиняють виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів, завдання шкоди об`єктам цивільних прав.

Загроза (небезпека) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів є підставою виникнення права на превентивний захист за наявності таких ознак: 1) реальність (загроза не має бути уявною); 2) висока ймовірність реалізації (можливість відвернення є незначною); 3) конкретність. Особа, яка звертається до суду за превентивним захистом має довести належними та допустимими доказами ці ознаки.

Захист права або законного інтересу може здійснюватися шляхом ухвалення судом рішення про примусове виконання певних дій або зобов`язання утримуватися від вчинення певних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц вказано, що ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права", але задоволення позову може бути спрямовано на усунення правової невизначеності у майбутньому. Якщо судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли в майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх, такий спосіб захисту є превентивним.

Отже, наведеним спростовуються доводи відповідача щодо неналежності обраного позивачем способу захисту в частині позовної вимоги про зобов`язання Украрероруху утриматись від виставлення «МАУ» рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника.

Поряд з тим з огляду на спірні у даній справі правовідносини та суть спору, вимога про зобов`язання Украрероруху утриматись від виставлення «МАУ» рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника кваліфікується судом як похідна та така, що пов`язана з вимогою про визнання недійсними пунктів 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, підстав для задоволення якої, за наведеними вище висновками, не встановлено.

Отже, позивачем не доведено наявності підстав для зобов`язання Украрероруху утриматись від виставлення «МАУ» рахунків-фактур на сплату сум в розрізі заявлених предмету та підстав позову і обраного способу захисту.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються судом на позивача з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (01030, м. Київ, вул. Лисенка, 4, ідентифікаційний код 14348681) до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (08300, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт, ідентифікаційний код 19477064) про:

- визнання недійсними пунктів 4.1., 4.3., 4.4., 4.6. договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України;

- зобов`язання Державного підприємства обслуговування повітряного руху України утриматись від виставлення Приватному акціонерному товариству "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації відмовити повністю.

2. Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене у апеляційному порядку - до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 11.07.2022.

Суддя П.В.Горбасенко