ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 916/1283/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Одеської міської ради і Споживчого товариства "Будова-Отрада"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 (головуючий суддя Ярош А. І., судді Діброва Г. І., Принцевська Н. М.)

у справі № 916/1283/20

за позовом першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі 1) Одеської обласної державної адміністрації і 2) Міністерства інфраструктури України

до 1) Одеської міської ради, 2) Комунального підприємства "Міське капітальне будівництво", 3) Юридичного департаменту Одеської міської ради, 4) Одеської філії "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень" і 5) Державного підприємства "Центр оцінки та інформації",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державна судноплавна компанія "Чорноморське морське пароплавство",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - 1) Споживче товариство "Будова-Отрада", 2) Товариство з обмеженою відповідальністю "МВК-2017" і 3) ОСОБА_1 ,

про визнання незаконними та скасування рішень, визнання права власності на земельні ділянки

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Перший заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації (далі - позивач-1, Обладміністрація), Міністерства інфраструктури України (далі - позивач-2, Міністерство) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської міської ради (далі - відповідач-1, Міська рада), Комунального підприємства "Міське капітальне будівництво" (далі - відповідач-2, Комунальне підприємство), Юридичного департаменту Одеської міської ради (далі - відповідач-3, Юр. департамент), Одеської філії "Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень" (далі - відповідач-4, Інститут досліджень) і Державного підприємства "Центр оцінки та інформації" (далі - відповідач-5, Державне підприємство), в якій просив визнати незаконними та скасувати рішення, визнати за державою в особі Обладміністрації право власності на земельні ділянки.

2. Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю правових підстав для реєстрації права комунальної власності на спірні земельні ділянки за територіальною громадою міста Одеси в особі Міської ради, а відтак і відсутності підстав для передачі Міською радою земельних ділянок у постійне користування Комунальному підприємству.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

3. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.11.2021 у цій справі позов прокурора залишено без розгляду.

4. Суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором не обґрунтовано наявності визначених законодавством, виключних підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не доведено, що уповноважені органи, в інтересах яких прокурор звернувся з позовом, не здійснюють чи неналежним чином здійснюють свої повноваження щодо захисту майнових інтересів держави, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням земель державної власності.

5. З огляду на що, посилаючись на вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність залишення позову прокурора без розгляду відповідно до статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

6. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2021 скасовано, матеріали цієї справи передано для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

7. Постанова суду апеляційної інстанції аргументована посиланням на доведеність прокурором обставин бездіяльності Обладміністрації та Міністерства у здійсненні захисту законних інтересів держави як до звернення, так і на момент звернення прокурора у травні 2020 року із позовом у цій справі.

8. При цьому, апеляційний суд визнав помилковим висновок суду першої інстанції про недотримання прокурором приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки фактично перед пред`явленням позовної заяви прокурором письмово повідомлено позивачів про захист інтересів держави шляхом представництва їх інтересів в суді.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

9. Міська рада, а також третя особа у справі - Споживче товариство "Будова-Отрада" (далі - Споживче товариство) подали касаційні скарги, в яких просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2021 про залишення позову прокурора без розгляду.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи осіб, які подали касаційні скарги (узагальнено)

10. У касаційних скаргах скаржники не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про дотримання прокурором визначеного статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" порядку щодо підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом звернення із позовом у цій справі.

11. При цьому скаржники зазначають про застосування судом апеляційної інстанції приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, постановах Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 902/684/18, від 26.05.2021 у справі №926/14/19, від 07.04.2021 у справі № 913/124/20, від 08.04.2021 у справі №925/11/19, від 19.05.2021 у справі № 916/643/19, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18 та від 20.07.2021 у справі № 904/5598/21.

Позиція інших учасників справи

12. Прокурор подав відзив, у якому не погоджується з доводами касаційних скарг, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить у задоволенні касаційних скарг відмовити.

13. Прокурор зазначає, що наведені скаржниками доводи зводяться до заперечення встановлених апеляційним судом обставин справи та результату розгляду справи в цілому, з одночасним тлумаченням скаржниками власного бачення у застосуванні висновків Великої Палати Верховного Суду щодо представництва прокурором інтересів держави, що містяться в постанові Великої Палати від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

14. Міністерство також звернулось із заявами, в яких просить касаційні скарги Міської ради і Споживчого товариства залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції від 01.02.2022 - без змін.

15. Також Комунальне підприємство надало пояснення по справі, в яких зазначає про прийняття судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови без урахування висновку щодо застосування положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру", викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

16. Інші учасники справи не надали відзивів на касаційні скарги Міської ради та Споживчого товариства, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

17. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

Щодо суті касаційних скарг

18. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

19. Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

20. Згідно з абзацами 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

21. Відповідно до абзаців 1 - 3 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

22. Одночасно згідно з положеннями частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

23. Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

24. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

25. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

26. Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

27. Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

28. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки:

"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

29. З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 906/982/19.

30. При цьому, якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямовано на отримання документів та/або інформації про можливе порушення і пов`язане саме зі з`ясуванням факту його наявності або відсутності, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру", усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

31. Водночас, якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, і такий орган протягом розумного строку на зазначену інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва, передбачені абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру". У такому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави вказаним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 926/14/19.

32. Верховний Суд звертає увагу, що критерій "розумності", який наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, має визначатися судом з урахуванням великого кола чинників.

До таких чинників відноситься, зокрема, але не виключно, обізнаність позивача про наявність правопорушення або про можливе порушення інтересів держави та вжиті ним заходи з моменту виникнення такої обізнаності, спрямовані на захист інтересів держави.

Схожі за змістом висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 913/124/20, від 08.04.2021 у справі № 925/11/19, на які також посилається Міська рада у касаційній скарзі.

33. Ураховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що прокурор на виконання положень частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", зобов`язаний був попередньо, до подання позову до суду, звернутися до органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, - Обладміністрації та Міністерства, з повідомленнями про порушення закону. Обладміністрація та Міністерство повинні були розглянути такі звернення і вжити заходів щодо захисту інтересів держави, та лише у випадку невжиття таких заходів у розумний строк з боку вказаних органів або невмотивованої відмови вжити такі заходи це вважалося би достатнім аргументом для підтвердження бездіяльності цих органів, та давало би підстави прокурору для звернення із позовом до суду в інтересах держави.

34. Суд першої інстанції установив, що відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурором 04.05.2020 складені повідомлення про намір звернення до суду, які були адресовані Міністерству і Обладміністрації. Проте розумних строків, які дають можливість відповідним органам відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, прокурором дотримано не було, оскільки зазначені повідомлення в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", датовані 04.05.2020, тоді як позовна заява прокурора складена та підписана наступного дня - 05.05.2020.

35. З наданої місцевим господарським судом оцінки змісту вказаних листів вбачається, що прокурором за наслідком складання таких листів вже прийнято рішення звернутися із відповідним позовом до суду. Натомість, доказів того, що перед цими листами, прокурор звертався до позивачів для з`ясування питань, чи вбачають вони підстави для того, щоб самостійно звернутися до суду з відповідним позовом, чи будуть такі позови подані, та у який строк, до матеріалів справи не надано.

36. Окрім цього, доказів направлення позивачам-1, -2 вищезазначених листів, або їх отримання останніми, матеріали справи також не містять.

37. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що того ж дня - 05.05.2020, що і день підписання вищенаведених листів, які ще не могли бути одержані позивачами, навіть у випадку їх направлення саме 05.05.2020, виходячи з нормативних строків пересилання поштових відправлень (прокурор не надав доказів їх вручення нарочно), керівником прокуратури було підписано позовну заяву, а 08.05.2020 її було подано до господарського суду. Тобто прокурором, в порушення частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", не надано жодних доказів повідомлення Міністерства і Обладміністрації про стверджуване порушення та про намір звернутися до суду з відповідним позовом, яке в цьому разі є обов`язковим, враховуючи зміст вищенаведеного листування.

38. За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку прокурор не здійснив попереднього повідомлення суб`єктів владних повноважень в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з чим вказані суб`єкти були позбавлені можливості протягом розумного строку відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави та про намір звернутися до суду з відповідним позовом, що не надає можливості підтвердити достатність підстав для звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Міністерства і Обладміністрації.

39. У свою чергу, цитуючи викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 правові висновки, суд апеляційної інстанції наведеного вище не врахував, помилково пов`язавши висновок про невиконання / неналежне виконання Міністерством та Обладміністрацією своїх функцій в частині захисту майнових інтересів держави щодо раціонального та ефективного використання земель державної власності виключно з обставиною проведення у 2017 році державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за Міською радою.

40. Верховний Суд вже неодноразово зазначав у своїх висновках, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

41. Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).

Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

42. З огляду на викладене місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для залишення позову прокурора без розгляду, який повністю узгоджується з вищезазначеними правовими позиціями Верховного Суду. Апеляційний господарський суд цього висновку належним чином не спростував / свій протилежний висновок відповідно до зазначеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду не обґрунтував.

43. Водночас, суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання прокурора у відзиві на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц і від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 міститься уточнюючий правовий висновок щодо питання застосування положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру", який (висновок) у силу вимог статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 має бути враховано судами під час вирішення тотожних спорів саме як остання правова позиція Великої Палати Верховного Суду.

44. При цьому, у справі, що переглядається, застосування судом першої інстанції положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру" не суперечить висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, на яку прокурор також посилається, зокрема висновку щодо заборони на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

45. Окрім цього, Верховний Суд не бере до уваги посилання прокурора на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 і від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, з огляду на неподібність правовідносин у вказаних справах, у яких прокурор взагалі не брав участі, а основним питанням у яких було визначення юрисдикції спору та цієї справи №916/1283/20, предметом розгляду в якій є застосування положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

46. Отже, доводи скаржників щодо безпідставного скасування судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції про залишення у цій справі позову прокурора без розгляду знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи, а заперечення прокурора та Міністерства на касаційні скарги таких висновків Суду не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

47. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

48. Згідно зі статтею 312 ГПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

49. Враховуючи вищевикладене, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі ухвали суду першої інстанції.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Одеської міської ради і Споживчого товариства "Будова-Отрада" задовольнити.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 скасувати, ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2021 у справі № 916/1283/20 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил