ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2022 Справа № 917/1872/21

м. Полтава

За позовною заявою Фізичної особи підприємця Маренича Василя Івановича, АДРЕСА_1

до відповідача 1. Представництво "Онур Тааххут Тишимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", 36037, м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 212, корп. 2

відповідача 2. Фізичної особи підприємця Колія Валерія Вікторовича, АДРЕСА_2

про визнання недійсним Договору №15 від 12.03.2019р. та стягнення 208356,39 грн.

Суддя Паламарчук В.В.,

Секретар судового засідання Рожко О.П.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: адвокат Гетя А.О.

від відповідача 2: адвокат Титаренко Ю.Д.

Обставини справи: 02.12.2021р. до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Маренича Василя Івановича, в якій позивач просить:

- визнати недійсним договір №15 від 12.03.2019р. про надання послуг з користування залізничною колією, укладений між фізичною особою-підприємцем Колієм В.В, та Представництвом "Онур Тааххут Тишимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті";

- стягнути з Фізичної особи підприємця Колія Валерія Вікторовича на користь позивача, кошти, що становлять 50% від доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності, в сумі 208356,39 грн.

Ухвалою суду від 20.12.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та встановлено сторонам строки на вчинення процесуальних дій.

13.01.2022 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечує. Відповідач 2 зазначає, що договірні господарські відносини між учасниками даної справи мають тривалий характер. При цьому, між ФОП Колій В.В. та Маренич В.І. існувала домовленість про порядок володіння та користування майном, тобто згаданою під`їзною колією, що була їхньою спільною власністю. Враховуючи, що конклюдентні дії та поведінка позивача свідчить про те, що ФОП Маренич В.І. надав згоду на використання під`їзної колії на умовах договору №15 від 12.03.2019, то виходячи з положень ч. 1 ст. 359 ЦК України він погодився з тим, що не набуває жодних прав та обов`язків за цим договором, а відтак і на одержання будь-якого прибутку.

20.01.2022 відповідач 1 надав відзив на позовну заяву, згідно якого останній позов визнає, та зазначає, що при підписанні спірного договору ФОП Колій В.В. ввів відповідача 1 в оману, зазначивши в договорі, що ФОП Маренч В.І. надав згоду на його укладення.

21.01.2022 до суду надійшла відповідь на відзив.

15.02.2022р. від відповідача 2 надійшли заперечення щодо відповіді на відзив позивача та доводів представника відповідача 1, наведених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 27.01.2022р. відкладено підготовче засідання на 15.02.22р.

Ухвалою суду від 15.02.2022р. закрито підготовче провадження на призначено розгляд справи по суті на 15.03.2022р.

15.03.2022р. засідання суду не відбулося у зв`язку з відпусткою судді.

Ухвалою суду від 11.04.2022р. розгляд справи по суті призначено на 31.05.2022р.

31.05.2022 суд відклав судовий розгляд справи на 21.06.2022р..

У судове засідання 21.06.2022р. прибули представники відповідачів. Представник позивача в судове засідання не прибув, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надав. Явка представників сторін у судове засідання за ухвалою суду від 31.05.2022 визнавалася необов`язковою.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 21.06.2022, за відсутності представника позивача, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain) від 07.07.1989).

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У судовому засіданні 21.06.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів та дослідивши докази, суд встановив:

Фізична особа-підприємець Маренич Василь Іванович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою в якій просить суд визнати недійсним договір №15 від 12.03.2019р. про надання послуг з користування залізничною колією, укладений між фізичною особою-підприємцем Колієм В.В, та Представництвом "Онур Тааххут Тишимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" та стягнути з Фізичної особи підприємця Колія Валерія Вікторовича на користь позивача, кошти, що становлять 50% від доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності, в сумі 208356,39 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що йому - Мареничу Василю Івановичу на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна б/н від 07.09.2018, складеного між ТОВ "УКРТОРГЩЕБІНЬ", Мареничем В.І. та Колієм В.В. , на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 нежитлових будівель та споруд з під`їзною колією в АДРЕСА_3 , в т.ч. і під`їзна колія з естакадою (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 240). Другим співвласником із часткою 1/2 у спільному майні є Колій Валерій Вікторович (Відповідач 2).

Ухвалою Господарського Суду Львівської області від 22.04.2020 було відкрито провадження у справі № 914/918/20 за позовом ФОП Колія В.В. до Акціонерного товариства "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", в особі представницва "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", про стягнення збитків. Ухвалою Господарського Суду Львівської області від 12.08.2020 Маренича Василя Івановича залучено до участі в справі № 914/918/20 в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача.

Позивач зазначає, що з матеріалів справи Господарського Суду Львівської області №914/918/20 йому стало відомо, що 12.03.2019 між Фізичною особою-підприємцем Колієм Валерієм Вікторовичем (Виконавець) та Представництвом "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" (Замовник) було укладено договір №15, предметом якого, згідно умов п. 2.1, є взаємовідносини Сторін, пов`язані із наданням Виконавцем Замовнику у користування залізничної під`їзної колії (колія за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, вулиця Буровиків, будинок 4Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 240), для транспортного обслуговування підприємства Замовника у взаємодії із залізничний транспортом загального користування (подача та забирання вагонів, як відкритих вагонів, напіввагонів, платформ, спецплатформ, бочок під цемент або мінеральний порошок та бітум, що надходять на адресу Замовника).

Представництво "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" (Відповідач 1), що зареєстроване і розташоване у місті Львові на території Шевченківського району, в особі представника - адвоката Балобанова О.В., у відповідь на запит адвоката 11.02.2021 підтвердило факт укладення і виконання Договору №15 від 12.03.2019.

Ознайомившись із змістом Договору №15 від 12.03.2019 і відповіддю Представництва "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" на запит представника Позивача стало відомо, що умовами Договору передбачено оплатне використання Відповідачем 1 частини нерухомого майна за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, вулиця Буровиків, будинок 4Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 240), а саме: залізничної під`їзної колії. Лише за використання залізничної під`їзної колії протягом 2019 року Відповідачем 1 сплачено на користь Відповідача 2 суму в розмірі 229816,96 грн. Додатково за період з 24.09.2019 по 31.12.2019 підлягають сплаті 186895,82 грн.

Крім того, виявилося, що в договорі №15 від 12.03.2019 (п. 1.4. Договору) є згадка про те, що майно, т.т. залізнична під`їзна колія, належить Виконавцеві (т.т. Колію В.В.) на праві спільної часткової власності. Далі міститься твердження, що "Виконавець гарантує. що, укладаючи цей Договір, він діє за взаємно згодою (за домовленістю) із іншим співвласником цього майна гр. Мареничем Васильом Івановичем".

Позивач зазначає, що ніколи не давав згоди на укладення Договору №15 від 12.03.2019 між Фізичною особою-підприємцем Колієм Валерієм Вікторовичем (Відповідач 2) та Представництвом "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" (Відповідач 1), Договір №15 від 12.03.2019 порушує права Маренича Василя Івановича, як власника майна, та суперечить вимогам ч. 1 ст. 358 та ч. 1 ст. 359 ЦК України, а тому просить визнати даний договір недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 ст. 203 ЦКУ.

Крім того, позивач стверджує, що не отримував жодного доходу від використання майна на умовах Договору №15 від 12.03.2019 між Фізичною особою - підприємцем Колієм Валерієм Вікторовичем (Відповідач 2) та Представництвом "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті". З листа адвоката Балобанова О.В. від 11.02.2021 вих. 54-001 вбачається, що Представництвом (Відповідачем 1) було сплачено на користь ФОП Колія В.В. (Відповідача 2) 229 816,96 грн. добровільно і 186 895,82 грн. на виконання рішення суду. Таким чином, сума доходу, отриманого Відповідачем 2 від використання спільного майна становить 416712,78 грн.

Враховуючи викладене позивач просить суд стягнути з Фізичної особи підприємця Колія Валерія Вікторовича на користь позивача, кошти, що становлять 50% від доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності, в сумі 208356,39 грн.

При винесенні рішення суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18. Вказану правову позицію висловлено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20. Водночас, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Крім того, господарський суд враховує, що в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 викладено правову позицію, відповідно до якої особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначила, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Позивач у позові зазначив, що 12.03.2019 між Фізичною особою-підприємцем Колієм Валерієм Вікторовичем (Виконавець) та Представництвом "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" (Замовник) було укладено договір №15, предметом якого, згідно умов п. 2.1, є взаємовідносини Сторін, пов`язані із наданням Виконавцем Замовнику у користування залізничної під`їзної колії (колія за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, вулиця Буровиків, будинок 4Б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 240)), для транспортного обслуговування підприємства Замовника у взаємодії із залізничний транспортом загального користування (подача та забирання вагонів, як відкритих вагонів, напіввагонів, платформ, спецплатформ, бочок під цемент або мінеральний порошок та бітум, що надходять на адресу Замовника).

При цьому, матеріали справи не містять доказів порушення прав позивача на користування спільним майном (недопуск вагонів позивача, перешкоджання у користуванні спільним майном - колією, тощо). Також, сторонами в ході розгляду справи підтверджено, що фактично частки спільної часткової власності в натурі ними не розподілені. Матеріали справи не містять відомостей щодо укладання між позивачем та відповідачем-2 угоди про порядок використання майна, що перебуває у їх спільній частковій власності.

Згідно зі статтею 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Статтею 162 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог та викладення обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, правові підстави позову.

Як вказувалося вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір оренди на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, за яким позивач не є стороною; обґрунтована дана вимога тим, що оспорюваний позивачем договір суперечить приписам чинного законодавства та порушує права та законні інтереси позивача. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір про надання послуг з користування залізничною колією, не будучи його стороною, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, з урахування приписів статті 4 ГПК України, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України). Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Як правило, той чи інший спосіб захисту спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів.

При визнанні правочину недійсним потреба встановлення порушених цивільних прав та інтересів залежить від того, чи виконаний такий правочин. Тому якщо він виконаний або виконується, то слід встановлювати порушені права і (або) інтереси. Позивач, як заінтересована особа, повинен довести, що 1) його права порушені договором і можуть бути відновленні саме внаслідок визнання спірного договору недійсним, 2) інтереси позивача можуть бути реалізовані, унаслідок чого він здатен буде набути прав. Вимоги заінтересованої особи (не учасника правочину), яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

Підсумовуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не доведено суду самого факту перешкоджання відповідачами позивачу у користуванні належною йому частиною залізничної колії чи іншими обставинами, а отже - і не доведено підстав для необхідності вжиття заходів по захисту прав та законних інтересів позивача. Враховуючи вищенаведені норми та обставини справи, оцінивши відповідно до ст. 86 ГПК України надані докази, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання договору недійсним.

Крім того, обставини надання згоди позивачем на укладення Договору №15 про надання послуг з користування залізничною під`їзною колією встановлені в постанові Західного апеляційного господарського суду від 02.06.2021, яка винесена за результатами перегляду рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2021 у справі №914/918/20 предметом розгляду якої були вимоги Фізичної особи-підприємця Колія Валерія Вікторовича до Акціонерного товариства "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" в особі представництва "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" про стягнення збитків в сумі 1 064 582,00 грн., а згодом із заявою про збільшення розміру позовних вимог до 1 102 653,00 грн, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Маренича Василя Івановича .

Так, у вказаній постанові зазначено, що "В березні 2019 року, тобто після огляду згідно з актом від 17.01.2019, позивачем (Колієм В.В.) як співвласником під`їзної колії за згодою іншого співвласника (Маренича В.І.) укладено договір № 15 про надання послуг з користування залізничною під`їзною колією з відповідачем".

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19).

Частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, обставина погодження укладення Договору №15 від 12.03.2019р., укладеного між Фізичною особою- підприємцем Колієм Валерієм Вікторовичем (Відповідач 2) та Представництвом "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", Мареничем В.І., встановлені у справі 914/918/20.

Крім того, докази, які містяться в матеріалах справи №917/1872/21 також дають підстави вважати, що своєю поведінкою ФОП Маренич В.І. виявив волю на погодження договору №15 від 12.03.2019, а саме:

- тимчасова угода від 2019 про користування залізничною під`їзною колією, укладеною між ФОП Мареничем В.І. та Представництвом "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", погодженою з ДС Супрунівка виробничого підрозділу Полтавської дирекції залізничних перевезень регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Українська залізниця";

- лист Виробничого підрозділу Полтавської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 30.09.2019 згідно якого по станції Супрунівка за період з 12 березня 2019 року по 23 вересня 2019 року вантажоотримувачем "Представництво "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" вивантажено вагони: всього 2512 одиниць, з них на під`їзній колії ФОП Маренич В.І., що діє на підставі договору про подачу та забирання вагонів від 23 червня 2014 року №5457 та від 25 червня 2019 року № П/М-1958 - 329 вагонів та на колії № 29 (місця загального користування, власник "ПЧ - 11" Регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця") - 2183 вагони.

- лист від 24.01.2020 вих. № ДН-4-01-32/29 згідно якого Виробничий підрозділ Полтавська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" надав адвокату позивача відповідь стосовно того, що по станції Супрунівка за період з 24 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 року вантажоотримувачем "Представництво "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті" вивантажено вагони: 1 490 одиниць, з них на під`їзній колії ФОП Маренич В.І., що діє на підставі договору про подачу та забирання вагонів від 23 червня 2014 року №5457 та від 25 червня 2019 року № П/М-1958 - 264 вагони та на колії № 29 (місця загального користування, власник "ПЧ - II" Регіональної філії "Південна залізниця" АТ "Укрзалізниця") - 1226 вагонів.

- лист від 24.01.2020 вих. №ДН-4-01-32/28 згідно якого Виробничий підрозділ Полтавська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" надав інформацію щодо вивантаження вагонів по станції Супрунівка на під`їзній колії ФОП Маренич В.І. за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року, а саме: - з 01.01.2019 року по 12.03.2019 року вивантаження вагонів не здійснювалось; - за період з 12.03.2019 року по 31.12.2019 року всього вивантажено вагонів 593 одиниці вантажоотримувачем "Представництво "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті"; - вагони №№ 66064916, 60368503, 65950370 (3 одиниці) по перевізних документах №№ 32572505 та 32626509, загальною вагою 208000 кілограм надходили на адресу ФОП Колій В.В. Іншими вантажоодержувачами отримування вагонів за вказаний період часу не проводилось.

- відповідь Виробничого підрозділу Полтавська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 10.04.2020 року щодо вивантаження вагонів по станції Супрунівка за період з 01.10.2019 року по 30.11.2019 року, з вказанням номерів вагонів, вантажоотримувачем "Представництво "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", на під`їзній колії ФОП Маренич В.І., що діє на підставі договору про подачу та забирання вагонів від 23 червня 2014 року №5457 та від 25 червня 2019 року № П/М-1958.

Таким чином, згідно даних документів ФОП Маренич В.І. у період з 11.03.2019 по 31.12.2019 виступав уповноваженим власником майна (під`їзної колії) з ДП "Південна залізниця" в особі Полтавської дирекції залізничних перевезень у правовідносинах з подачі та збирання вагонів на під`їзну колію та погоджував дії щодо подачі вагоні Представництвом "Онур Тааххут Ташимаджилик Іншаат Тіджарет Ве Санаї Анонім Ширкеті", в розрізі спірного договору.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ФОП Колій В.В. на користь ФОП Маренича В.І. грошових коштів, що становлять 50% доходу від використання майна, що є у спільній частковій власності на загальну суму 208356,39, то вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 189 ЦК України).

Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 359 ЦК України).

Відповідно до ст. 142 ГК України, прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Склад валового доходу та валових витрат суб`єктів господарювання визначається законодавством. Так, відповідно до статті 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" валовий доход - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Склад валових витрат встановлено статтею 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Позивачем крім відповіді адвоката О.Балабанова, інших доказів, які б підтверджували, факт отримання доходу ФОП Колієм В.В., суду не надано.

Суд, відповідь адвоката Балабанова О. №54-001 від 11.02.2021 оцінює критично, оскільки як до листа, так і в подальшому до матеріалів справи, не додано документів, які б підтверджували отримання доходу ФОП Колієм В.В. в означеній позивачем сумі. У даній відповіді лише констатується про сплату грошових коштів згідно договору №15 від 12.03.2019.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 також зазначає про оплату послуг згідно спірного договору у сумі 416712,78 грн., але жодних доказів на підтвердження викладеного не надає, докази отримання ФОП Колієм В.В. доходу в означеній сумі відсутні.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження потенційних валових витрат та амортизаційних відрахувань ФОП Колія В.В. при виконанні спірного договору, що позбавляє суд можливості самостійно визначити розмір доходу відповідача 2 отриманого при виконанні договору №15 від 12.03.2019.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. ), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 01.07.2022р.

Суддя В.В. Паламарчук