ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2022 р. Справа№ 910/3992/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Ткаченка Б.О.

Гаврилюка О.М.

секретар судового засідання: Гибало В.О.

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явились

від відповідача: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 19.07.2021

та додаткове

рішення Господарського суду міста Києва

від 30.08.2021

у справі №910/3992/21 (суддя - Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Агроінвест Консалтинг"

про стягнення 130 996,41 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Легалліс" (далі - ТОВ "Легалліс") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест Консалтинг" (далі - ТОВ "Агроінвест Консалтинг") заборгованості у розмірі 130 996,41 грн., з яких: 51 672,13 грн. - пеня, 60 000,00 грн. - штраф, 19 324,28 грн. - три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором безвідсоткової строкової позики від 15.08.2019 №2/0819.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/3992/21 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 19 324,27 грн. трьох процентів річних, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 334,86 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що умовами договору не передбачено застосування до відповідача штрафних санкцій саме за порушення виконання останнім грошового зобов`язання, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача 51 672,13 грн. пені та 60 000,00 грн штрафу не підлягають задоволенню. Крім того, суд першої інстанції, перевіривши розрахунок заявлених до стягнення з відповідача трьох процентів річних встановив, що він є арифметично вірним, втім при додаванні сум трьох процентів річних позивачем допущено арифметичну помилку, відтак обґрунтованими є три проценти річних в розмірі 19 324,27 грн. (295,08 + 491,80 + 18 537,39).

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21 заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Присуджено до стягнення з ТОВ "Легалліс" на користь ТОВ "Агроінвест Консалтинг" витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8 524,82 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "Легалліс" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/3992/21 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Розгляд справи здійснювати за участі представника скаржника.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що місцевим господарським судом при розгляді питання нарахування пені взагалі не беруться норми чинного законодавства, що встановлюють та регулюють даний порядок нарахування та стягнення. Натомість судом першої інстанції робиться невірне посилання на те, що договором не передбачено застосування до відповідача штрафних санкцій саме за порушення грошових зобов`язань у вигляді пені. Відтак, оскаржуване судове рішення прийняте з порушенням принципів всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Легалліс" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: ОСОБА_1., Алданової С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2021 відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/3992/21 до надходження матеріалів даної справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано матеріали справи №910/3992/21 з Господарського суду міста Києва.

08.09.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/3992/21 з Господарського суду міста Києва.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді Зубець Л.П. з 31.08.2021 на лікарняному та 13.09.2021 - у відпустці, вирішити питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ТОВ "Легалліс" у законодавчо встановлений строк було неможливо.

У зв`язку з перебуванням суддів ОСОБА_1., Алданової С.О., які входять до складу суду та не є головуючими суддями (суддями-доповідачами), у відпустці, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2021 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Владимиренко С.В., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/3992/21 за апеляційною скаргою ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та призначено розгляд апеляційної скарги на 08.11.2021.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

15.09.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ТОВ "Легалліс", в якій останнє просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення. Розгляд справи здійснювати у судовому засіданні за участі представника апелянта.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 15.09.2021 апеляційну скаргу ТОВ "Легалліс" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Владимиренко С.В., Ходаківської І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/3992/21 за апеляційною скаргою ТОВ "Легалліс" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021. Вирішено здійснювати розгляд справи №910/3992/21 за апеляційними скаргами ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі в одному об`єднаному апеляційному провадженні. Розгляд апеляційних скарг призначено на 08.11.2021.

Відповідач у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021, в якому просить скаргу ТОВ "Легалліс" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема, відповідач у своєму відзиві зазначає, що вимоги скаржника безпідставні та необґрунтовані, оскільки сторонами договору був повною мірою обумовлений порядок відповідальності відповідача саме за завдані ним збитки апелянта, докази стосовно складу та розміру яких відсутні. Отже, рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021, є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалено згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 розгляд справи №910/3992/21 відкладено на 23.11.2021.

У зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., Ходаківської І.П., які не є головуючими суддями (суддями-доповідачами), у відпустці та на лікарняному відповідно, витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2021 для розгляду апеляційних скарг у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Сітайло Л.Г., ОСОБА_1.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021, колегією суддів в зазначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційні скарги ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21, розгляд апеляційних скарг призначено на 25.01.2022.

У зв`язку з перебуванням головуючої судді Зубець Л.П. на лікарняному, розгляд апеляційних скарг ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21, призначений на 25.01.2022 - не відбувся.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 , яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2022, для розгляду апеляційних скарг у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Владимиренко С.В., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022, колегією суддів в зазначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційні скарги ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21, розгляд апеляційних скарг призначено на 02.03.2022.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено в Україні воєнний стан.

Відповідно до статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

За положеннями статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Водночас, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Виходячи із положень вказаної статті Конституції України, Рада суддів України рішенням від 24.02.2022 №9 рекомендувала зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справи.

Враховуючи загострення збройної агресії російської федерації на адміністративно-територіальній одиниці, на яку розповсюджується юрисдикція Північного апеляційного господарського суду, у зв`язку із наявністю загрози життю, здоров`ю та безпеці представників учасників справи, суддів та працівників апарату суду, розгляд справи №910/3992/21 за апеляційними скаргами ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021, призначений на 02.03.2022 - не відбувся.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Разом з тим, конституційне право кожного на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, не може бути обмеженим.

Пунктом 1 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2022 №11 "Про внесення змін до наказу від 03.03.2022 №10 "Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану" відновлено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

У зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г, яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2022, для розгляду апеляційних скарг у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Владимиренко С.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2022, колегією суддів в зазначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційні скарги ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21, розгляд апеляційних скарг призначено на 05.07.2022.

У зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2022, для розгляду апеляційних скарг у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2022, колегією суддів в зазначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційні скарги ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21.

У судове засідання 05.07.2022 учасники справи представників не направили.

Проте, до початку даного судового засідання на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли клопотання представників сторін про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційних скарг, а також клопотання представників сторін про розгляд справи без їх участі, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Згідно зі статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 15.08.2019 між ТОВ "Легалліс" (позикодавець) та ТОВ "Агроінвест Консалтинг" (позичальник) укладено договір безвідсоткової строкової позики №2/0819, за умовами якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику у власність грошову позику, а останній зобов`язується повернути таку ж суму грошей у визначений цим договором строк.

Відповідно до пункту 2.1 договору сума позики за цим договором становить 1 000 000,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1 договору, в редакції додаткової угоди №2 від 28.05.2020 до договору, позичальник дає гарантію і зобов`язується повернути суму позики, вказану в пункті 2.1 договору, в наступному порядку: до 12.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 30.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 15.07.2020 - 600 000,00 грн.

По закінченні строку, вказаного в пункті 3.1 договору, позичальник зобов`язується протягом однієї доби повернути суму позики (пункт 3.4 договору).

За умовами пункту 3.5 договору позика повертається готівкою або шляхом безготівкового перерахунку на особистий рахунок позикодавця.

У пункті 4.1 договору сторони визначали, що він набуває чинності з моменту внесення коштів на банківський рахунок позичальника, що підтверджується банківською випискою.

З матеріалів справи вбачається, що, на виконання умов договору, позивачем було перераховано на рахунок відповідача суму позики - 1 000 000,00 грн., про що свідчить належним чином засвідчена копія платіжного доручення від 16.08.2019 №114.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, суму позики у встановлений договором строк не повернув, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення з відповідача 51 672,13 грн. пені, 60 000,00 грн. штрафу та 19 324,28 грн. трьох процентів річних.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором позики, який підпадає під правове регулювання Глави 71 ЦК України.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 ЦК України.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, на виконання умов спірного договору, перерахував на рахунок відповідача суму позики 1 000 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією платіжного доручення від 16.08.2019 №114.

З огляду на положення пункту 3.1 договору, в редакції додаткової угоди №2 від 28.05.2020 до договору, зобов`язання відповідача щодо повернення суми позики мало бути виконане у строк: до 12.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 30.06.2020 - 200 000,00 грн.; до 15.07.2020 - 600 000,00 грн.

Приймаючи до уваги умови укладеного сторонами договору, строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором є таким, що настав.

Водночас, предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача 51 672,13 грн. пені, 60 000,00 грн. штрафу та 19 324,28 грн. трьох процентів річних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним поверненням суми позики.

За приписами частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частинами 4, 6 статті 231 ГК України унормовано, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За умовами пункту 5.2 договору, в редакції додаткової угоди №2 від 28.05.2020 до договору, штрафна санкція за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки складається в розмірі разового штрафу 100% від суми фінансової позики плюс пеня за кожний день прострочення у розмірі подвійної ставки НБУ.

Згідно з положеннями статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За приписами частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Тлумачення умов укладеного між сторонами договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Як зазначалось вище, пунктом 5.2 договору встановлено відповідальність ТОВ "Агроінвест Консалтинг" за завдані збитки, в тому числі за втрачену вигоду і податкові наслідки в розмірі разового штрафу 100% від суми фінансової позики та пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної ставки НБУ.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки - це витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 статті 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства, тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження завдання позивачу збитків, внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, з чим положення пункту 5.2 договору пов`язує право позивача застосувати до відповідача передбачені договором штрафні санкції.

У позовній заяві відсутні посилання позивача на завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем строку повернення суми позики за договором.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування договірної неустойки, оскільки умовами договору не передбачено застосування до відповідача штрафних санкцій саме за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача 51 672,13 грн. пені та 60 000,00 грн. штрафу не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок трьох процентів річних, погоджується з висновком місцевого господарського суду, що задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача 19 324,27 грн. трьох процентів річних.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо оскарження позивачем додаткового рішення від 30.08.2021, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України ).

Частинами 1, 3 статті 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач, на виконання вимог процесуального закону, зазначив у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, що поніс відповідач і очікує понести, у зв`язку із розглядом справи, витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у абзаці 3 пункту 6.5 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну "фактично понесені" витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром "фактично понесеними". З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Тогджу проти Туреччини", заява №27601/95, пункт. 158, від 31.05.2005; "Начова та інші проти Болгарії", заяви №№ 43577/98 і 43579/98, пункт 175, ECHR 2005 VII; "Імакаєва проти Росії", заява №7615/02, ECHR 2006 XIII; "Карабуля проти Румунії", заява №45661/99, пункт 180, від 13.07.2010; "Бєлоусов проти України", заява №4494/07, пункт 116, від 07.11.2013.

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, відповідачем дотримані вимоги частини 8 статті 129 ГПК України, а саме:

- відповідачем здійснено звернення до суду із заявою про намір подання доказів щодо судових витрат;

- відповідачем здійснено звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат у розмірі 8 524,82 грн.;

- докази понесення витрат пов`язаних із розглядом справи, а саме понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 524,82 грн підтверджені: договором про надання правової (правничої) допомоги від 20.04.2021 №08-1/2021, актом про надання правової правничої допомоги від 20.07.2021.

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 524,82 грн., колегія суддів вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах судової справи.

Як вже зазначалось вище, відповідно до частин 5, 6 статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачем заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не надавались.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19.02.2020 року в справі №755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 4 статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Враховуючи те, що місцевим господарським судом позов задоволено частково, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення сума витрат є цілком обґрунтованою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи, на які посилався апелянт під час розгляду даної справи, залишені Північним апеляційним господарським судом без задоволення, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову та задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі №910/3992/21.

Згідно з частиною 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим судові рішення мають бути залишеними без змін, а апеляційні скарги ТОВ "Легалліс" - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/3992/21, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/3992/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/3992/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2021 у справі №910/3992/21 залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Легалліс".

4. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Легалліс" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21 залишити без задоволення.

5. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2021 у справі №910/3992/21 залишити без змін.

6. Матеріали справи №910/3992/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 11.07.2022

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Б.О. Ткаченко

О.М. Гаврилюк