РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.07.2022Справа № 910/3308/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі

Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України»

(Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до Державної служби морського та річкового транспорту України

про стягнення 5.309,01 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

02.05.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) до Державної служби морського та річкового транспорту України про стягнення 5.309,01 грн, з яких 4.646,96 грн основного боргу, 269,85 грн пені, 350,95 грн інфляційних втрат та 41,25 грн 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов`язань згідно договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання інженерних мереж, забезпечення комунальними послугами орендованого нерухомого державного майна № 5-І-ІЗФ-21 від 13.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2022 відкрито провадження у справі № 910/3308/22 та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою суду зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 05.05.2022 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 328 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 03110, м. Київ, вул. Преображенська, 25, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач ухвалу суду від 05.05.2022, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 18.05.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 328, а отже відповідач мав подати відзив на позов у строк до 02.06.2022 включно.

23.05.2022 від позивача до суду надійшло клопотання, в якому просить суд врахувати наявні зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань зміни відносно найменування відповідача, а саме просить вважати належним найменуванням відповідача - Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, .

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в реєстрі за кодом значиться юридична особа - Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України; місцезнаходження: 010135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, що свідчить про зміну найменування та місцезнаходження відповідача.

З огляду на викладене, відповідачем у даній справі слід вважати - Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України.

27.05.2022 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що за умовами п. 2.6 договору виконання відповідних зобов`язань виникає після погодження відповідного акта звірення взаєморозрахунків, при цьому обов`язок щодо його погодження (надання заперечення/зауваження) відповідачем встановлений з дати отримання (протягом 5 робочих днів). Надісланий позивачем відповідачу 18.02.2022 листом № 236/14-03-05/вих. акт звірки взаєморозрахунків, згідно якого заборгованість відповідача становить 4.646,96 грн відповідачу за інформацією Укрпошти не вручений. Відсутність погодженого акту звірки взаєморозрахунків свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача, що виключає задоволення позовних вимог в цій частині. Відмічає, що відповідачем вчиняються заходи щодо погашення заборгованості утвореної за договором, на підтвердження чого будуть надані докази. Торгово-промисловою палатою України оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, який адресовано «Всім кого це стосується», яким засвідчено, що військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 є форс-мажорною обставиною. У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні постановою Кабінету міністрів України № 346 від 21.03.2022 внесено зміни до Порядку виконання повноважень державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану, зокрема визначено черговість здійснення платежів та виходячи з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка. Тому на думку відповідача позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій (пені, інфляційних втрат та 3% річних) є безпідставними та задоволенню не підлягають.

10.06.2022 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що рахунки від 30.11.2021 №№ 4295/87 та 4298/87 разом з проектами актів приймання-передачі наданих послуг відповідно до умов п. 2.7 договору були направлені на адресу відповідача листом № 1921/14-02-03/вих. від 06.12.2021, який отримано останнім 13.12.2021. Та обставина, що відповідач у відзиві повідомляє про вжиття заходів погашення заборгованості, утвореної за договором свідчить про те, що відповідач визнає розмір заборгованості та не спростовує цього. Зазначає, що відповідач невірно тлумачить зміст п. 2.6 договору, оскільки актом слід розуміти акт приймання-передачі наданих послуг, що узгоджено сторонами договору (п. 2.1 договору). Складання акту звірки взаєморозрахунків передбачено п. 2.11 договору та не є підставою для взаєморозрахунків. Відповідальність відповідача за невиконання умов договору згідно з п. 2.4 договору виникла з 01.01.2022. Стосовно настання форс-мажорної обставини зазначає, що повідомлень щодо їх настання у відповідності до умов п. 7.4 договору від відповідача станом на 01.01.2022 не надходило.

05.07.2022 від відповідача до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 4.646,96 грн, оскільки станом на 04.07.2022 відповідачем виконання зобов`язання згідно договору, що підтверджується платіжними дорученнями.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.03.2020 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Державною службою морського та річкового транспорту України (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 27, відповідно до якого за актом приймання-передавання від 20.03.2020 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення № 12, площею 26,1 кв. м та нежитлове приміщення № 13, площе. 13,5 кв. м, що розташовані на 2-му поверсі будівлі Диспетчерської ВПК-1, загальною площею 39,6 кв. м, за адресою: м. Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, 16, що обліковуються на балансі Ізмаїльської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

13.09.2021 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії (балансоутримувач, позивач) та Державною службою морського та річкового транспорту України, яке змінило найменування на Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (користувач, відповідач) укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання інженерних мереж, забезпечення комунальними послугами орендованого нерухомого державного майна № 5-І-ІЗФ-21 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору балансоутримувач забезпечує постачання комунальних послуг з використанням власних інженерних мереж до будівлі диспетчерської ВПК-1 (інв. № 10/459), що розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 16 (надалі - будівля), є державним нерухомим майном, в якому Користувачем орендовано (на підставі договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 20.03.2020 №27) нежитлові приміщення № 12-13 загальною площею 39,60 кв. м (далі - майно), а користувач бере участь в утриманні мереж і компенсує спожиті комунальні послуги (пропорційно займаної площі) на умовах цього договору за діючими розцінками і тарифами, що встановлені відповідно до чинного законодавства України.

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору не виконано свої зобов`язання внаслідок чого виникла заборгованість за листопад 2021 року в розмірі 4.646,96 грн та за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано 269,85 грн пені, 350,95 грн інфляційних втрат, 41,25 грн 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з п. 9.1 договору він набирає чинності з дня його підписання і скріплення печатками сторін і діє по 31.12.2021 включно, але у будь-кому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 2.1 договору загальна ціна цього договору складається із сум коштів, належних до відшкодування користувачем на користь балансоутримувача згідно Актів приймання-передачі наданих послуг (далі - акт), та на день укладання цього договору орієнтовно складає суму 52.400,00 грн. Розрахунковим періодом є календарний місяць.

Згідно з п. 2.2 договору планові видатки користувача на відшкодування витрат балансоутримувача за цим договором на 2021 рік складають орієнтовно загальну суму 52.400,00 грн відповідно до додатку 1 «Розрахунок плати за комунальні послуги, що споживаються користувачем, та утримання інженерних мереж балансоутримувача в інтересах користувача стосовно приміщень загальною площею 39,6 кв. м, розташованих в будівлі диспетчерської ВПК-1», який є невід`ємною частиною цього договору, у тому числі:

- відшкодування витрат на водопостачання та водовідведення (КЕКВ 2272) в сумі 1.000,00 грн, в т.ч. ПДВ 166,67 грн,

- відшкодування витрат на постачання електроенергії (КЕКВ 2273) в сумі 40.900,00 грн, в т.ч. ПДВ 6.816,67 грн,

- відшкодування витрат на утримання мереж водопостачання та водовідведення (КЕКВ 2240) в сумі 2.000,00 грн, в т.ч. ПДВ 333,33 грн,

- відшкодування витрат на утримання мереж електропостачання (КЕКВ 2240) в сумі 8.500,00 грн, в т.ч. ПДВ - 1.416,67 грн.

Відповідно до п. 2.3 договору щомісячно, до 20 (двадцятого) числа поточного місяця користувач та балансоутримувач підписують акт за цим договором за попередній місяць, при цьому балансоутримувач зобов`язаний надати проект акта користувачу не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа поточного місяця, а користувач повинен підписати акт та повернути його балансоутримувачу не пізніше 20 (двадцятого) числа поточного місяця або у цей же термін обґрунтовано відмовити в його підписанні.

Згідно з п. 2.4 договору визначену актами та відповідними рахунками балансоутримувача суму платежу, користувач перераховує на його рахунок щомісячно за попередній місяць не пізніше 30 (тридцятого) числа поточного місяця.

Пунктом 2.6 договору користувач зобов`язаний підписати отриманий від балансоутримувача проект акта протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання або в цей же строк надати свої заперечення/зауваження щодо нього. В разі не підписання акта користувачем та ненадання у встановлений строк обґрунтованих заперечень/зауважень щодо нього, такий акт вважається сторонами погодженим (підписаним).

Згідно з п. 2.7 договору рахунки на оплату та проект акта у двох примірниках передаються користувачу шляхом направлення на юридичну адресу користувача (поштою, кур`єрською поштою тощо).

Відповідач помилково вважає, що у п. 2.6 договору мова йде про акт звірки взаєморозрахунків, оскільки у п. 2.1 визначено, що під актом розуміється акт приймання-передачі послуг.

В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 30.11.2021 на суму 773,64 грн та від 30.11.2021 на суму 3.873,32 грн, які з боку відповідача не підписані та не скріплені печаткою.

Також в матеріалах справи наявний лист позивача № 1921/14-02-03/Вих від 06.12.2021 зі змісту якого вбачається, що разом з цим листом відповідачу надіслано на підписання зазначені вище акти надання послуг.

Позивач у позовній заяві зазначає, що вказані акти були надіслані відповідачу разом з листом № 1921/14-02-03/Вих від 06.12.2021 та отримано відповідачем 13.12.2021 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує факт отримання 13.12.2021 наведеного вище листа разом з актами приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 30.11.2021.

З огляду на викладене та в силу умов п. 2.6 договору послуги за актами на загальну суму 4.646,96 грн вважаються наданими позивачем належним чином та прийнятими відповідачем.

Відповідно до п. 2.11 договору сторони за потреби проводять звірення платежів шляхом складання актів звірок взаєморозрахунків.

З матеріалів справи вбачається, що листом № 236/14-03-05/Вих від 18.02.2022 позивачем було надіслано відповідачу для підписання та скріплення печаткою акт звірки, згідно якого заборгованість становить 4.646,96 грн.

Даний лист згідно реєстру № 24 від 22.02.2022 та списку № 233 згрупованих поштових відправлень було надіслано відповідачу 23.02.2022 рекомендованою кореспонденцією № 659 та як вбачається з роздруківки відстеження з сайту АТ «Укрпошта» за відповідним трек кодом не отримано відповідачем.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи умови договору відповідач мав здійснити оплату з відшкодування наданих у листопаді 2021 року комунальних послуг у строк до 30.12.2021 включно.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3.4.1 договору користувач зобов`язався здійснювати оплату за цим договором у порядку, в строки та в обсязі що встановлені цим договором.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість, яка на момент звернення з позовом до суду становила 4.646,96 грн.

Проте, відповідачем подано платіжні доручення № 371 від 22.06.2022 на суму 65,28 грн, № 372 від 22.06.2022 на суму 3.808,04 грн та № 407 від 01.07.2022 на суму 773,64 грн, які свідчать, що відповідач перерахував позивачу кошти в загальному розмірі 4.646,96 грн. В призначені платежу даних платіжних доручень зазначено посилання на договір 5-І-ІЗФ-21 від 13.09.2021.

Таким чином, подані платіжні доручення свідчать, що відповідач повністю перерахував борг після звернення позивача з позовом до суду.

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Надані докази свідчать про відсутність предмету спору, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 4.646,96 грн основного боргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

За статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки платежі не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 6.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Відповідно до п. 6.4 договору у випадку несвоєчасної сплати передбачених цим договором платежів, балансоутримувач має право вимагати від користувача сплати на користь балансоутримувача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення до повної сплати заборгованості, включаючи день сплати. Нарахування пені припиняється в день фактичного погашення заборгованості.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті наданих послуг відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої за розрахунками суду (знаходиться в матеріалах справи) становить 269,85 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 269,85 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення з сплаті послуг, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 350,95 грн інфляційних втрат та 41,25 грн 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 41,25 грн 3% річних (за обґрунтованими розрахунками позивача).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 350,95 грн інфляційних втрат (за обґрунтованими розрахунками позивача).

Посилання відповідача на безпідставність вимог про стягнення штрафних санкцій (пені, інфляційних втрат та 3% річних) у зв`язку із наявністю форс-мажорної обставини, що виникла у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні не приймаються судом до уваги з огляду на наступне

Листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований Всім кого це стосується, Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021. у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Тобто, в даному випадку сторона повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

В обґрунтування неможливості здійснення розрахунків за договором з позивачем відповідач посилається на постанову Кабінету міністрів України № 346 від 21.03.2022, якою внесено зміни до Порядку виконання повноважень державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану, зокрема визначено черговість здійснення платежів та виходячи з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка.

Проте, відповідачем не доведено жодними засобами доказування, що відповідачем вчинялись дії щодо перерахування коштів за договором, проте внаслідок прийняття наведеної вище постанови йому було відмовлено у проведенні платежів.

Слід зазначити, що спір у даній справі стосується нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних на заборгованість за договором, що виникла за листопад 2021 року, а отже відповідачем порушено зобов`язання за договором за два місяці від початку введення воєнного стану в Україні.

Відповідно до п. 7.4 договору сторона для якої настала неможливість виконання зобов`язань за цим договором, повинна про настання таких обставин письмово повідомити не пізніше ніж протягом 5-ти (п`яти) днів іншу сторону.

Згідно з п. 7.5 договору належним доказом наявності зазначених вище обставин та їх тривалості є документи, що видаються Торговою (торгово-промисловою) платою України або іншим компетентним органом держави.

Відповідно до п. 7.6 договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на будь-яку вищезазначену обставину, як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим договором.

Суд зауважує, що в матеріалах справи немає ані доказів письмового повідомлення відповідачем позивача про форс-мажорні обставини ані засвідчення Торгово-промисловою палатою України для відповідача за його зверненням введення воєнного стану, як форс-мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання відповідачем зобов`язань за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання інженерних мереж, забезпечення комунальними послугами орендованого нерухомого державного майна № 5-І-ІЗФ-21 від 13.09.2021.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При розподілі судового збору судом враховану ту обставину, що відповідачем сплачено позивачу основний борг після звернення позивача з позовом до суду та відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 231, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення 4.646,96 грн основного боргу закрити.

3. Стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (010135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (010135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ) в особі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (68609, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капрікаяна, 4, ) 269 (двісті шістдесят дев`ять) грн. 85 коп. пені, 350 (триста п`ятдесят) грн. 95 коп. інфляційних втрат, 41 (сорок одна) грн. 25 коп. 3% річних, 2.481 (дві тисячі триста вісімдесят п`ять) грн 93 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова