ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2022 р. м. Київ Справа № 911/394/22

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., дослідивши в спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Експерт»

до Державного підприємства «Чайка»

про стягнення 422 799,46 грн.

Без виклику учасників судового процесу;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Експерт» звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства «Чайка» про стягнення 422 799,46 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконанні свої зобов`язання щодо виконання умов договору поставки № АЕ-236-3001/19 від 30.01.2019 в частині оплати за поставлений товар. У зв`язку із чим позивачем було подану зазначену позовну заяву про стягнення з відповідача 147 195,87 грн. інфляційних втрат, 47 441,40 грн. 3% річних та 228 162,19 грн. пені.

Ухвалою Господарського суду Київської області № 911/394/22 від 09.02.2022 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Експерт» залишено без руху.

21.02.2022 від позивача надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 09.02.2022.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 24.02.2022 року строком на 30 діб, а також запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Поряд з тим, у зв`язку із загрозою життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, керуючись ст. 3 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішенням Ради суддів України № 9 від 24.02.2022, враховуючи положення Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», розпоряджень Київської обласної військової адміністрації, прийнятих відповідно до ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», наказом голови Господарського суду Київської області № 3 від 03.03.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Господарського суду Київської області в умовах воєнного стану», зокрема, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу до усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України та запроваджено з 04.03.2022 роботу у Господарському суді Київської області в віддаленому режимі.

Наказом голови Господарського суду Київської області № 4 від 01.04.2022 «Про припинення здійснення суддями Господарського суду Київської області своїх повноважень дистанційно», керуючись ст. 3 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, припинено здійснення суддями Господарського суду Київської області своїх повноважень дистанційно.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В., починаючи з 03.03.2022 по 15.04.2022 перебувала у відпустці, то розгляд зазначеної позовної заяви був здійснений після виходу судді на роботу.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/394/22 від 25.04.2022 було відкрито провадження у справі № 911/394/22. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу для подання відповіді на відзив.

01.06.2022 на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строків для надання відзиву на позов.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.06.2022 у справі № 911/394/22 клопотання Державного підприємства «Чайка» про продовження строку для подання відзиву на позов від 01.06.2022 задоволено та продовжено відповідачу процесуальний строк для надання відзиву на позовну заяву.

08.06.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.06.2022 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

11.07.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

Вказане заперечення долучено до матеріалів справи, однак не прийнято судом до розгляду на підставі ч. 3 ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на відсутність документів, що підтверджують надсилання заперечення позивачу.

Відповідно до ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Приймаючи до уваги, що учасники судового процесу скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області,

ВСТАНОВИВ:

30.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Експерт» (далі позивач, постачальник) та Державним підприємством «Чайка» (далі відповідач, покупець) укладено договір поставки № АЕ-236-3001/19 (далі договір), пунктом 1.1 якого сторони узгодили, що постачальник передає у власність покупця (постачає), а покупець приймає та оплачує (купує) товари у кількості та в одиницях виміру, асортименті, упаковці, за ціною та вартістю, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. п. 1.2-1.3 договору, товаром за цим договором є насіння кукурудзи. Номенклатура, асортимент, кількість, ціна та загальна вартість товару визначаються специфікаціями у відповідних Додатках до цього договору (додатки-специфікації)

Згідно з п. п. 2.1-2.2 договору, ціни товарів визначаються у додатках-специфікаціях. Ціна товарів включає вартість тари, пакування й маркування, а також податок на додану вартість, що нараховується згідно з законодавством України. Ціна (вартість) договору складає: 1 168 003,20 грн. з ПДВ.

Пунктами 3.1-3.2. договору сторони погодили, що основні умови оплати товару визначаються додатками-специфікаціями до договору з урахуванням положень, визначених цим розділом договору, та можуть передбачити як повну або часткову передоплату за партію товару грошовими коштами шляхом банківського переказу на рахунок постачальника до фактичного відвантаження товару, так і оплату за партію товару грошовими коштами шляхом банківського переказу на рахунок постачальника після фактичного відвантаження товару, що зазначається у додатках-специфікаціях.

Зобов`язання з оплати грошовими коштами шляхом банківського переказу на рахунок постачальника вважатимуться виконаними покупцем належним чином в момент зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. При цьому призначення платежу у банківському переказі, крім обов`язкових реквізитів, має містити посилання на вид товару, що оплачується та реквізити цього Договору, або рахунка-фактури (п. 3.2).

Відповідно до пунктів 5.1-5.2 договору, приймання товару покупцем за кількістю підтверджується належним чином оформленою видатковою накладною. Після приймання товару за кількістю, претензії покупця щодо кількості, пакування (крім претензій щодо нестач товару всередині упаковки або тари) чи зовнішнього виду не приймаються. В усіх інших питаннях приймання товарів та виставлення претензій сторони керуються чинним законодавством України.

Відповідно до розділу 7 Договору, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та/або чинним законодавством України. При порушення строків оплати поставленого товару, які визначені Додатками-Специфікаціями, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, чинної на момент прострочки, від вартості несплаченого товару, за кожен день прострочення платежів. В будь-якому випадку (включаючи, але не обмежуючись випадками визнання постачальником претензії (рекламації) на товар), відповідальність постачальника обмежується тільки вартістю (ціною) окремої партії товару. Постачальник не несе відповідальності перед покупцем за упущену вигоду або будь-які витрати, прямі чи непрямі, які настали з вини останнього. Сплата будь-якої неустойки (штрафу, пені), передбаченої цим договором, не звільняє покупця від виконання своїх зобов`язань за цим договором і не позбавляє постачальника права на інші засоби захисту своїх інтересів відповідно до чинного законодавства України. Нарахування штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором здійснюється без обмежень строку нарахування та припиняється в день виконання стороною відповідного зобов`язання. Сторони домовились, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором становить 3 (три) роки.

Згідно п. 12.1. договору, договір набуває чинності з моменту його підписання та завірення печатками сторін і діє до 31.12.2019 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від обов`язку погашення своїх грошових зобов`язань та відповідальності за порушення умов цього договору.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір поставки № АЕ-236-3001/19 від 30.01.2019, як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

В порушення умов договору, відповідач здійснив тільки часткову оплату предмету договору поставки, внаслідок чого у останнього перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Експерт» виникла заборгованість.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Державного підприємства «Чайка» (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 1 058 093,20 грн. основного боргу, 34 032,23 грн. 3% річних, 278 158,90 грн. пені.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі № 911/259/20 позов задоволено частково: стягнуто з Державного підприємства «Чайка» (08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Експерт»(09201, Київська обл., Кагарлицький р-н, м. Кагарлик, вул. Каштанова, буд. 54, ) 1 058 003,20 грн. основного боргу, 20 688,19 грн. 3% річних, 133 941,33 грн. пені, 18 189,49 грн. витрат зі сплати судового збору та 20 445,00 грн. витрат на правничу допомогу; в решті позову відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 у справі № 911/259/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі № 911/259/20.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 у справі № 911/259/20 прийнято відмову Державного підприємства «Чайка» від апеляційної скарги та закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі № 911/259/20.

За твердженнями позивача, відповідач рішення Господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі № 911/259/20 виконав 28.01.2022 та 31.01.2022, сплативши 539 488,78 грн. та 711 778,43 грн. відповідно, що підтверджується платіжними дорученнями № 39369 від 28.01.2022 та № 39681 від 31.01.2022 (копії містяться у матеріалах справи).

Оскільки мало місце несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов`язань, які виникли на підставі договору поставки № АЕ-236-3001/19 від 30.01.2019, та які встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі № 911/259/20, що набрало законної сили та не скасовано або змінено Північним апеляційним господарським судом, позивач, з посиланням на приписи статті 625 ЦК України та ст. ст. 230, 343 ГК України, звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 147 195,87 грн. інфляційних нарахувань, 47 441,40 грн. 3% річних та 228 162, 19 грн. пені за період прострочення з 31.07.2020 по 30.01.2022.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п. 2.6 Постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 р. по справі № 5020-660/2012 та від 06.03.2014 р. по справі № 910/11595/13.

Отже, рішення Господарського суду Київської області від 15.09.2020 по справі № 911/259/20, яка набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Таким чином, з прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов`язок сторони сплатити кошти, зобов`язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В абзаці 1 пункту 9 оглядового листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання» від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України (постанова Вищого господарського суду України від 01.11.2012 р. № 5011-32/5219-2012).

Отже, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, нарахував та просить стягнути з відповідача, за прострочення останнім виконання зобов`язання щодо оплати за товар, 47 441,40 грн. 3% річних та 147 195,87 грн. інфляційних втрат, які нараховані за період з 31.07.2020 по 27.01.2022 на заборгованість у сумі 1 058 002,20 грн. та за період з 28.01.2022 по 30.01.2022 на заборгованість у сумі 518 514,42 грн.

Здійснивши власний перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, господарський суд встановив, що сума штрафних санкцій, що підлягає стягненню є більшою, яка заявлена до стягнення. Однак, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, тому сума 3% річних та інфляційних втрат у заявленому позивачем розміру підлягає задоволенню повністю, а саме 3% річних в сумі 47 441,40 грн. та інфляційні втрати в сумі 147 195,87 грн.

Крім того, позивач, керуючись Розділом 7 договору поставки, нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 228 162,19 грн. та яка нарахована за період з 31.07.2020 по 27.01.2022 на заборгованість у сумі 1 058 002,20 грн. та за період з 28.01.2022 по 30.01.2022 на заборгованість у сумі 518 514,42 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За умовами Розділу 7 договору, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та/або чинним законодавством України. При порушення строків оплати поставленого товару, які визначені Додатками-Специфікаціями, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, чинної на момент прострочки, від вартості несплаченого товару, за кожен день прострочення платежів. В будь-якому випадку (включаючи, але не обмежуючись випадками визнання постачальником претензії (рекламації) на товар), відповідальність постачальника обмежується тільки вартістю (ціною) окремої партії товару. Постачальник не несе відповідальності перед покупцем за упущену вигоду або будь-які витрати, прямі чи непрямі, які настали з вини останнього. Сплата будь-якої неустойки (штрафу, пені), передбаченої цим договором, не звільняє покупця від виконання своїх зобов`язань за цим договором і не позбавляє постачальника права на інші засоби захисту своїх інтересів відповідно до чинного законодавства України. Нарахування штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором здійснюється без обмежень строку нарахування та припиняється в день виконання стороною відповідного зобов`язання. Сторони домовились, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором становить 3 (три) роки.

Згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У п. 2.5 постанови № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» пленум Вищого господарського суду України роз`яснив, що до пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис ч. 6 ст. 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Згідно зі ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

В розділі 7 договору сторонами погоджено, зокрема, що нарахування штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором здійснюється без обмежень строку нарахування та припиняється в день виконання стороною відповідного зобов`язання. Сторони домовились, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором становить 3 (три) роки.

Отже, зі змісту Розділу 7 договору вбачається, що сторони погодили інший строк щодо нарахування штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, відмінний від встановленого частиною 6 статті 232 ГК України, який є більшим шести місяців. Крім того, сторони вказали на подію, з якою нарахування штрафних санкції припиняється, а саме в день виконання стороною відповідного зобов`язання.

Таким чином, за взаємною згодою сторін, що встановлено в розділі 7 договору, пеня нараховується за весь період прострочення по день виконання стороною відповідного зобов`язання.

Здійснивши перерахунок пені з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов`язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, в межах розрахунку позивача, господарський суд дійшов до висновку, що сума, яка заявлена позивачем до стягнення, арифметично вірна, а позовні вимоги щодо нарахованої пені нормативно обґрунтовані, тому в зазначеній частині підлягають задоволенню повністю у сумі 228 162,19 грн.

З огляду на викладене, позивач правомірно нарахував пеню за період з 31.07.2020 по 30.01.2022 (за період з 31.07.2020 по 27.01.2022 на заборгованість у сумі 1 058 002,20 грн. та за період з 28.01.2022 по 30.01.2022 на заборгованість у сумі 518 514,42 грн.).

При цьому судом досліджені заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву, відповідно до яких відповідач заперечує щодо нарахування пені у період з 31.07.2020 року по 31.07.2022 року, оскільки строк дії договору, відповідно до п. 12.1 договору, діяв до 31.12.2019 року. Таким чином, позивачем здійснюється нарахування пені поза межами строку дії договору.

Частина 4 ст. 631 Цивільного кодексу України визначає, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.05.2018 р. у справі № 927/333/17, строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині оплати поставленого товару, тому помилковим є твердження відповідача про відсутність підстав для нарахування продавцем пені поза межами строку дії договору за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару, яке мало місце під час дії цього договору.

Відповідно до п. 12.1 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання та завірення печатками сторін і діє до 31.12.2019 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від обов`язку погашення своїх грошових зобов`язань та відповідальності за порушення умов цього договору.

Таким чином, твердження відповідача, що відсутні правові підстави для стягнення пені, передбаченої п. 7.2 договору, спростовуються вищенаведеним та п. 12.1 договору, яким сторони передбачили, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від обов`язку погашення своїх грошових зобов`язань та відповідальності за порушення умов цього договору.

Щодо твердження відповідача, що позивачем помилково визначено періоди нарахування сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Як зазначає відповідач, він виконав свій обов`язок з оплати заборгованості перед позивачем за рішенням Господарського суду Київської області від 15.09.2020 р. у справі № 911/259/20 28.01.2022 р. і на підтвердження вказаних тверджень до відзиву на позовну заяву додає копії платіжного доручення № 68031060 від 28.01.2022 на суму 711 778,43 та платіжного доручення № 68031204 від 28.01.2022 на суму 1 653 726,63 грн. (копії наявні в матеріалах справи).

Суд звертає увагу відповідача, що ним долучено до відзиву на позовну заяву копію платіжного доручення № 68031204 від 28.01.2022 на суму 1 653 726,63 грн. із призначенням платежу: «стягнення на підставі наказу № 911/277/20 від 11.01.2021, виданого Господарським судом Київської області», у той час як сума заборгованості стягувалась на підставі наказу Господарського суду Київської області у справі № 911/259/20 від 30.03.2021, що має преюдиціальне значення у справі № 911/394/22. Тобто, платіжне доручення № 68031204 від 28.01.2022 на суму 1 653 726,63 грн. стосується іншої справи. Інших доказів на підтвердження своїх тверджень відповідачем до суду не надано.

Крім того, як було встановлено судом, позивач, на підтвердження факту виконання рішенням Господарського суду Київської області від 15.09.2020 р. у справі № 911/259/20, до позовної заяви долучено копії платіжних доручень, а саме: платіжне доручення № 39369 від 28.01.2022 на суму 539 488,78 грн. із призначенням платежу: «частковий борг ТОВ «Агро експерт», 32010004, наказ № 911/259/20 від 30.03.2021; № 68031060; кошти за ВД; стягнуті на користь стягувача» та платіжне доручення № 36981 від 31.01.2022 на суму 711 778,43 грн. із призначенням платежу: «частковий борг ТОВ «Агро експерт», 32010004, наказ № 911/259/20 від 30.03.2021; № 68031060; кошти за ВД; стягнуті на користь стягувача» (копії наявні в матеріалах справи).

Таким чином, твердження відповідача, що позивачем помилково визначено періоди нарахування сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, спростовуються вищенаведеним.

При цьому, судом розглянуто клопотання відповідача про зменшення заявленого позивачем розміру штрафних санкцій. З приводу цього судом зазначається наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч. 4 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін, що і було здійснено судами в даній справі.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно з ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 р. по справі № 908/1453/14.

Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 р. у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 р. у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 р. у справі №904/4083/18).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

При цьому, у чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Відповідач зазначив, що основними видами його діяльності є вирощування зернових культур, молочне та м`ясне скотарство, вирощування племінного молодняку великої рогатої худоби та свиней, переробка молока, м`яса. Отримання прибутку відповідачем забезпечується за рахунок імпорту зернових культур.

Як зазначає відповідач, наразі ним не виконані зобов`язання по зовнішньоекономічним договорам щодо поставки зернових культур, які вирощені у 2021 році, через блокування всіх портів внаслідок агресії російської федерації проти України. Блокування портів є загальновідомим фактом та не потребує доказування. Через незалежні від відповідача обставини , останній перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Таким чином, як зазначає відповідач, враховуючи, що сільськогосподарське виробництво носить сезонний характер, підприємству необхідні значні вкладення грошових коштів у стислі періоди часу. Зокрема, на період проведення весняних польових робіт (підготовка гнуту до посіву, посів та догляд за посівами) потреба в коштах складає 90 млн. грн., для проведення літньо-осінніх польових робіт (збір урожаю) потреба в коштах становить 51 млн. грн. Так, для вирощування продукції рослинництва загальна потреба в коштах складає орієнтовно 141 млн. грн., у тому числі для придбання: паливно-мастильних матеріалів на суму 18,5 млн. грн.; посівного матеріалу на суму 16,1 млн. грн.; засобів захисту рослин на суму 15,6 млн. грн.; мінеральних добрив на суму 24,4 млн. грн.; запасних частин на суму 7,8 млн. грн. Так як на підприємстві більшість сільськогосподарської техніки зношена морально та фізично (знос 70 %), для вчасного виконання технологічних процесів вирощування продукції підприємству необхідно залучати техніку (трактори з відповідним обладнанням, комбайни, автомобілі) у сторонніх організацій на суму орієнтовно 18,6 млн. грн.

За доводами відповідача, на даний час кредиторська заборгованість підприємства складає 93,7 млн. грн., в тому числі: за товари, роботи та послуги 51 млн. грн.; перед бюджетом (ЄСВ, ПДВ, інші обов`язкові податки та збори) 9,4 млн. грн., з яких прострочений платіж по ПДВ у сумі 7,7 млн. грн.; фінансова допомога 13,3 млн. грн.; короткостроковий кредит 15 млн. грн.; фінансовий лізинг 5 млн. грн.

Таким чином, у відповідача наразі існує значний дефіцит коштів.

За твердженням відповідача, у разі задоволення позову у відповідній справі на відповідача буде покладений тягар сплати штрафних санкцій, який призведе до збою виконання або невиконання технологічних процесів по вирощуванню сільськогосподарської продукції. В результаті цього можливе зниження якості та об`ємів зернових культур та заготівельних кормів для тварин, що може призвести до значного зменшення поголів`я великої рогатої худоби та свиней, невиплати заробітної плати працівникам, не сплати обов`язкових податків і внесків та значного зниження прибутковості підприємств і, як результат, до невиконання показників фінансового плану підприємства.

Крім того, відповідач зазначає, що у березні 2021 року відбулися переговори між позивачем та відповідачем за участю генеральних директорів сторін та погоджено відстрочити виконання рішення Господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі № 911/259/20 до кінця вересня 2021 року. отже, позивач самостійно надав згоду відповідачу не здійснювати оплату заборгованості до вересня 2021 року включно, у заявку із чим вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій за період з 31.07.2020 по вересень 2021 (на час відстрочення виконання рішення суду за взаємною згодою сторін) є незаконним.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій (інфляційних нарахувань, 3 % річних), заявлених до стягнення.

Суд враховує, що у даному випадку прострочення оплати мало місце тривалий проміжок часу (з 16.12.2019 по 27.01.2022 та. 30.01.2022).

При цьому посилання відповідача, що ним не виконані зобов`язання по зовнішньоекономічним договорам щодо поставки зернових культур, які вирощені у 2021 році, через блокування всіх портів внаслідок агресії російської федерації проти України, суд вважає необґрунтованими, оскільки від передбаченої договором кінцевої дати оплати виконання грошового зобов`язання пройшло більше двох років, тобто прострочення по оплаті за договором виникло у відповідача задовго до блокування всіх портів внаслідок агресії російської федерації проти України у 2022 році.

Крім того, відповідач посилається на скрутне матеріальне становище та значну кредиторську заборгованість підприємства, однак не подає на підтвердження вказаних обставин жодних доказів.

Поряд з цим, матеріали справи не містять також жодних доказів вжиття відповідачем будь-яких заходів до врегулювання спірної заборгованості з 2019 року.

Посилання відповідача, що у березні 2021 року відбулися переговори між позивачем та відповідачем за участю генеральних директорів сторін та погоджено відстрочити виконання рішення Господарського суду Київської області від 15.09.2020 у справі № 911/259/20 до кінця вересня 2021 року. Отже, за ствердженням відповідача, позивач самостійно надав згоду відповідачу не здійснювати оплату заборгованості до вересня 2021 року включно, у заявку із чим вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій за період з 31.07.2020 по вересень 2021 (на час відстрочення виконання рішення суду за взаємною згодою сторін) не можуть братися судом до уваги, оскільки не підтверджені жодними доказами (листуванням, зверненнями тощо).

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача, що відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, якою передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 3.1 та п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 року № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, з огляду на норми чинного законодавства, ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України не передбачають зменшення заявлених на підставі 625 Цивільного кодексу України нарахувань.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що правові підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем не обґрунтовані та не доведені.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Слід зазначити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 6 341,70 грн.

Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Чайка» (місцезнаходження: 08330, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Дударків, вул. Гоголя, буд. 62А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Експерт» (місцезнаходження: 09201, Київська обл., Кагарлицький р-н, м. Кагарлик, вул. Каштанова, буд. 54, ) 147 195,87 грн. 3% річних, 47 441,40 грн. інфляційних втрат, 228 162,19 грн. пені та 6 341,70 грн. судового збору.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 256 та п. п. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його підписання.

Повний текст рішення складено та підписано 14.07.2022.

Суддя Л.В. Сокуренко