РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.07.2022Справа № 910/506/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукаса А.Ю., за участю секретаря судового засідання Салацької О.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного підприємства «Спец Біо Україна» (вул. Балукова, буд. 1, м. Вишневе, Бучанський р-н, Київська обл., 08133; ідентифікаційний код 13339958)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басф Т.О.В.» (бул. Дружби Народів, буд. 19, м. Київ, 01042; ідентифікаційний код 20068365)

про визнання недійсним договору та додаткової угоди

Представники сторін:

від позивача: Певцова О.П.

від відповідача: Білоусов А.Ю.

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

1. Стислий виклад позиції позивача

До господарського суду міста Києва звернулося Приватне підприємство «Спец Біо Україна» (далі за текстом - ПП «Спец Біо Україна») з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басф Т.О.В.» (далі за текстом - ТОВ «Басф Т.О.В.») про визнання недійсним договору поставки № 11112018 від 13.07.2017 (далі за текстом - Договір) та додаткової угоди № 22 від 26.02.2020 (далі за текстом - Додаткова угода № 22), укладених між ПП «Спец Біо Україна» та ТОВ «Басф Т.О.В.».

В обґрунтування позовних вимог (згідно поданої позивачем та прийнятої до розгляду уточненої позовної заяви) позивач зазначає, що попереднім директором ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» (правонаступником якого є ПП «Спец Біо Україна») Насадюк І.В. здійснено перевищення повноважень в частині укладення правочинів на суму понад 1 млн. грн., що згідно пункту 10.2.17 Статуту ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» віднесено до компетенції Зборів учасників.

Позивач зазначає, що директор ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» (правонаступником якого є ПП «Спец Біо Україна») Насадюк І.В. не мала права укладати договори та додаткові угоди, в тому числі і оскаржуваний Договір, пунктом 5.9. якого закріплено, що максимально можливий розмір залишку несплаченої вартості попередньо отриманого товару не може перевищувати - , 00 грн, що відповідно перевищує 1 млн.грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що під час укладання Договору сторонами не дотримано положень статті 92 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) та 65 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України), а саме правочини від імені ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс» здійснено директором з перевищенням повноважень, а останнє не ухвалювало вольового рішення про укладення оспорюваного Договору, а відтак на підставі частини 1 статті 215 ЦК України такий Договір є недійсним.

В уточненій позовній заяві позивач посилається на підпункт 3.3 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 та стверджує, що відповідач за оспорюваним Договором знав про обмеження в Статуті ПП «Фірми «Бершадь Агроплюс».

Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що пункт 7.2. та 7.3. Договору закріплює подвійну відповідальністю за одне й те саме порушення, що на думку Позивача суперечить статті 61 Конституції України, у зв`язку з чим Договір підлягає визнанню його недійсним.

Також із позовної заяви вбачається, що під час розгляду справи № 904/1907/20 Позивачу стало відомо про існування Додаткової угоди № 22, в якій Позивачем начебто визнано факт наявності перед Відповідачем заборгованості в розмірі 416 775 997, 90 грн.

Відтак, Позивач вказує, що чинний керівник має обґрунтовані сумніви щодо того чи дійсно Насадюк І.В., а не іншою не уповноваженою особою, підписано Договір та Додаткову угоду № 22.

Також Позивач повідомляє про існування у нього сумнівів щодо печатки на цих документах у зв`язку з чим сторона наполягає на факті не укладання такої Додаткової угоди № 22.

У поданій відповіді на відзив Позивач зазначає, що дійсність Договору оскаржується з підстав вад його суб`єктного складу та незаконності окремих його умов, натомість Додаткова угода № 22 оскаржується з підстав її не укладання в цілому.

З огляду на доводи Відповідача у відзиві, позивач зазначає, що у відповідача немає доказів існування жодної товарно-транспортної накладної, підписаної повноважною особою Позивача та транспортної організації, або особи, що здійснювала перевезення товару про приймання товарів, що на думку позивача свідчить про фіктивність постачання.

Додатково, Позивач у відповіді на відзив стверджує, що починаючи з додаткової угоди № 14 всі подальші додаткові угоди є сфальшованими і Позивачем не схвалювалися, в тому числі і Додаткова угода № 22.

Додатково Позивач просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити останній з метою належного судового захисту прав Позивача.

2. Стислий виклад позиції відповідача

Із поданого відповідачем відзиву на позовну заяву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що оспорюваний Договір та Додаткова угода № 22 були схвалені сторонами, в тому числі Позивачем, та вчинені дії на схвалення даних правочинів.

Обґрунтовуючи свої заперечення Відповідач посилається на практику Великої Палати Верховного суду у справі № 668/13907/13-ц у постанові від 27.06.2018 та практику Верховного Суду у справі № 916/3583/20 у постанові від 30.09.2021.

Відповідач також звертає увагу суду на те, що наразі дії позивача щодо оскарження Договору та Додаткової угоди № 22 фактично суперечать попередній поведінці сторони, а умови пункту 7.2. та 7.3. Договору, які не є істотними, невірно тлумачаться Позивачем.

Що стосується доводів Позивача про закріплення умовами Договору подвійної відповідальності, Відповідач зазначає, що визнання недійсним окремої частини договору (пункту 7.2. та 7.3. Договору) не призводить до визнання недійсним договору в цілому, окрім випадку, якщо така частина договору є істотною умовою договору.

З поміж викладеного відповідач звертає увагу на те, що Позивачем не спростовано презумпцію правомірності правочину, а поведінка останнього не відповідає попереднім заявам сторони та її поведінці щодо виконання умов Договору, при тому що Позивач у позовній заяві не заявляє щодо не підписання або недійсності додаткових угод до Договору, які сам же долучає до матеріалів справи, а заявляє лише про не укладення Додаткової угоди № 22 та Договору, які стали підставою виникнення судового спору у справі № 904/1907/20.

Відповідач також зазначає, що враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц звернення Позивача до суду з даним позовом є неналежним способом захисту, а сам позов Позивачем пред`явлено зі спливом строку позовної давності, що в свою чергу також є окремою підставою для відмови у його задоволенні.

3. Процесуальні дії у справі

Ухвалою господарського суду міста Києва суду від 14.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 31.01.2022.

31.01.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшло клопотання Позивача про призначення почеркознавчої експертизи та клопотання про витребування оригіналів документів.

У підготовчому засіданні 31.01.2022 розгляд справи відкладено на 14.02.2022.

10.02.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

11.02.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшла заява Позивача про уточнення існуючих позовних вимог, до якої також додано уточнену позовну заяву.

14.02.2022 через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли письмові заперечення Відповідача щодо клопотань позивача про призначення почеркознавчої експертизи та витребування доказів.

У підготовчому засіданні 14.02.2022 судом оголошено перерву до 28.02.2022.

04.04.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій Позивач просить суд поновити строк для її подання та долучити таку відповідь до матеріалів справи.

Також у своїй відповіді на відзив на позовну заяву Позивач просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, поновити такий строк та задовольнити позовну заяву.

Підготовче засідання 28.02.2022 не відбулося у зв`язку із веденням воєнного стану на території України з 24.02.2022 указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та продовження строку останньому в подальшому.

Ухвалою господарського суду міста Києва суду від 11.04.2022 підготовче засідання призначено на 23.05.2022.

У підготовчому засіданні 23.05.2022, розглянувши клопотання Позивача про витребування оригіналів доказів та призначення у справі почеркознавчої експертизи, заслухавши пояснення представника Позивача, суд дійшов висновку відмовити у їх задоволенні з підстав необґрунтованості та недоведеності обставин, на які посилається позивач.

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що підставою для відмови у задоволенні клопотання Позивача про призначення судової експертизи були обставини встановлені Центральним апеляційним господарським судом в постанові від 04.03.2021 по справі

№ 904/1907/20, а саме: фактичне схвалення ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» Договору, що в свою чергу свідчить про недоцільність призначення експертизи, результати якої фактично не матимуть значення для вставлення обставин по справі.

Відбиток печатки ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» на Додаткові угоді № 22 є аналогічним відтиску печатки на ряді інших додаткових угод, недійсність яких Позивачем не оспорюється.

З огляду на відмову у призначенні судової експертизи судом не вбачалося за необхідне задовольняти клопотання Позивача та витребовувати у відповідача оригінали документів, достовірність яких судом під сумнів не ставилась.

Також у даному засіданні судом прийнято до розгляду уточнену позовну заяву у зв`язку з чим подальший розгляд справи здійснюватиметься з її урахуванням. Дана інформація занесена до протоколу судового засідання від 23.05.2022.

У підготовчому засіданні 23.05.2022 суд, розглянувши клопотання позивача про поновлення процесуального строку на подання відповіді на відзив на позовну заяву та заслухавши пояснення представника позивача, ухвалив визнати поважними причини пропуску процесуального строку, поновити процесуальний строк на подання відповіді на відзив та відповідно долучити відповідь на відзив на позовну заяву до матеріалів справи.

Крім того, у підготовчому засіданні 23.05.2022 суд зазначив, що питання поважності/ неповажності причин пропуску строку позовної давності вирішуватиметься судом при вирішенні спору по суті. Дана інформація занесена до протоколу судового засідання від 23.05.2022.

Ухвалою господарського суду міста Києва суду від 23.05.2022 підготовче засідання відкладено на 06.06.2022.

01.06.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програми онлайн сервісу відеозв`язку Easycon.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 13.06.2022.

08.06.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду надійшла заява Відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

13.06.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду надійшла заява Позивача про відкладення судового засідання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2022 підготовче засідання відкладено на 04.07.2022.

28.06.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду надійшла заява Відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 04.07.2022, яке проходило в режимі відеоконференції за допомогою програми захищеного відеоконференцзв`язку з судом «ВКЗ» представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову та просив суд відмовити.

Також у даному судовому засіданні сторони повідомили про наявність у провадженні господарського суду Київської області справи № 911/884/22 за заявою ТОВ «Басф Т.О.В.» до ПП «Спец Біо Україна» про банкрутство, у зв`язку з чим представник Позивач просив суд передати дану справи за підсудністю в межах розгляду справи № 911/884/22.

Заслухавши доводи сторін, суд дійшов висновку, що станом на 04.07.2022 відсутня ухвала про відкриття провадження у справі про банкрутство стосовно ПП «Спец Біо Україна», що відповідно виключає можливість передавати дану справу за підсудністю в межах розгляду справи № 911/884/22.

Таким чином, заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, у судовому засіданні 04.07.2022 відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

13.11.2017 між ТОВ «Басф Т.О.В.», як Постачальник та ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс», в подальшому перейменоване на ПП «Спец Біо Україна», як Покупець укладено Договір, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується поставити у встановлені договором строки продукцію групи компаній BASF (надалі - товар), визначений у відповідних видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору, а покупець прийняти та оплатити поставлений товар.

На підтвердження факту виконання сторонами умов Договору Відповідачем до відзиву додано видаткові накладні за період з 18.02.2019 по 26.06.2019 за даним Договором, з яких вбачається, що Відповідачем здійснювалась поставка товару Позивачу.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 до 13.02.2020 Позивачем здійснювалась оплата за Договором,

В подальшому між сторонами у період з 2017 по 2020 підписувалися додаткові угоди, в тому числі і Додаткова угода № 22 від 26.02.2020.

У пункті 1 Додаткової угоди № 22 сторони погодили, що Покупець зобов`язується погасити заборгованість перед постачальником за договором поставки № 11112018 від 13.11.2017. Станом на дату підписання додаткової угоди сума заборгованості покупця перед постачальником за договором становить 416 775 997,90 грн.

Згідно пункту 2.1. Додаткової угоди № 22 Покупець зобов`язується у строк до 05.03.2020 повернути Постачальнику раніше поставлений товар загальною вартістю 258 343 568, 10 грн. У випадку, якщо після приймання товару вартість товару, прийнятого Постачальником, виявиться меншою, ніж загальна вартість товару, який підлягає поверненню відповідно до цього п. 2.1, тоді різниця підлягає сплаті Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника не пізніше 06.03.2020.

Відповідно до пункту 2.2 Додаткової угоди № 22 Покупець зобов`язується у строк до 31.08.2020 погасити залишок суми заборгованості відповідно до пункту 1 даної додаткової угоди після виконання пункту 2.1 цієї додаткової угоди шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в сумі 158 432 429, 88 грн. з ПДВ.

Як вбачається з рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі № 904/1907/20, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2022 та яке набрало законної сили, ТОВ «Басф Т.О.В.» виконав умови Договору, поставив ПП «Спец Біо Україна» товар на загальну суму 536 932 914,71 грн., що підтверджується видатковими накладними.

Покупцем (ПП «Спец Біо Україна») частково оплачено отриманий товар на суму

158 343 436, 35 грн у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед ТОВ «БАСФ Т.О.В» у розмірі 416 775 997, 90 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 до 13.02.2020.

Суд вказує, що відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі № 904/1907/20, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи та мають обов`язкову силу при її вирішенні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, оспорюваний Договір та Додаткова угода № 22 підписані від імені ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» директором - Насадюк І.В., яка станом на дату підписання вказаних правочинів діяла на підставі Статуту, затвердженого рішенням № 14/05 Загальних Зборів ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» від 14.05.2010 (далі за текстом - Статут).

Пунктом 10.2.17 Статуту погоджено, що до компетенції Загальних Зборів Учасників підприємства входить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 1 000 000, 00 грн.

Пунктом 10.4.3. Статуту погоджено, що директор має право вчиняти правочини, що не перевищують 1 000 000 грн.

Позивач як на підставу заявлених вимог посилається на те, що директор Позивача Насадюк І.В. всупереч вимогам Статуту перевищила надані їй повноваження та відповідно уклала договір понад суму 1 000 000 грн, що відповідно вбачається зі змісту пункту 5.9. Договору та Додатку № 1 до договору.

Пунктом 5.9. Договору закріплено, що для здійснення поставки наступної заявленої партії Товару, максимально можливий розмір залишку несплаченої вартості попередньо отриманого Товару з урахуванням вартості замовленої партії Товару не може перевищувати 462 000 000, 00 грн.

Водночас, судом встановлено, що пунктом 4.1. Договору закріплено, що ціна товару встановлюється в гривні згідно Прайс-листа Постачальника і відображається у видаткових накладних на поставку товару.

Додатком № 1 до Договору закріплено Прайс-лист Постачальника станом на 13.11.2017, з якого вбачається, що сторонами погоджено вартість переліку товарів - препаратів, ціна яких визначається із врахуванням співвідношення: 1 долар США дорівнює 26, 90 грн станом на 13.11.2017.

Також Позивач на одну з підстав визнання Договору недійсним посилається на закріплення пунктами 7.2. та 7.3. Договору подвійної відповідальності за порушення умов останнього.

Судом встановлено, що згідно пункту 4.8. Договору у випадку виконання Покупцем протягом строку дії даного Договору показників «Умов нарахування мотиваційних виплат та/або знижок на Товари, що поставляються ТОВ «Басф Т.О.В» (Додаток № 5) та критеріїв для нарахування інших знижок та/або мотиваційних виплат, які можуть бути нараховані Постачальником у відповідності до Договору та/або Додатків до нього, Постачальник може нарахувати суму мотиваційних виплат. Форма мотивації Покупця (надання знижки чи здійснення мотиваційних виплат) залишається на розсуд Постачальника.

Згідно пункту 7.2. Договору в разі прострочення сплати вартості Товару Покупцем, Постачальник може зменшити розмір мотиваційних виплат, які нараховуються Покупцю, на суму, яка розраховується виходячи з 0,3 % від простроченої суми за кожен календарний день прострочення.

Згідно з п. 7.3. Договору в разі, якщо сума, на яку зменшується розмір мотиваційних виплат відповідно до п. 7.2. Договору, перевищує загальний розмір мотиваційних виплат, які нараховуються Покупцю Постачальником, тоді решта суми, передбаченої відповідно до

п. 7.2. Договору Покупець сплачує у безготівковому вигляді на банківський рахунок Постачальника в якості пені у розмірі 0,3 (нуль цілих три десятих) % від простроченої суми за кожен календарний день прострочення.

З поміж викладеного, судом встановлено, що Позивач всупереч доводам того, що на його переконання Договір підписано директором Позивача з перевищенням наданих їй повноважень, одночасно посилається на те, що у нього існують сумніви, що Договір та Додаткова угода № 22 підписані Насадюк І.В, а не якоюсь іншою особою, що на думку суду є суперечливим.

При цьому, суд звертає увагу на те, що пояснення Позивача щодо неналежності такого документу як Акт звірки взаємних розрахунків при розгляді справи № 904/1907/20 не беруться судом до уваги оскільки, встановлення обставин щодо останнього не впливає на розгляд даної справи та не стосується предмету спору.

Судом також встановлено, що Договір і Додаткова угода № 22 містять підписи директора ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» Насалюк І.В. та відбиток печатки вказаного товариства.

Відбиток печатки ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» під № 5, яка міститься на Додатковій угоді № 22, також є на Додаткових угодах до Договору № 11 від 25.02.2019, № 13 від 22.03.2019, № 16 від 23.04.2019, № 17 від 25.06.2019, доказів визнання недійсними чи то оспорювання дійсності яких в матеріалах справи відсутні.

Також суд зазначає, що Позивачем при обґрунтуванні невідповідності його примірника Додаткової угоди № 22 примірнику Додаткової угоди № 22 Відповідача не конкретизовано в чому саме суть такої невідповідності, а в загальному зазначено, що відрізняється зміст та форма такої угоди, без конкретизованого опису, що також стало підставою для відмови у призначенні судової експертизи.

У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначив про пропуск Позивачем трирічного строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, який Позивач у відповіді на відзив просить суд поновити.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 ГК України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Положення частини 1 статті 180 ГК України кореспондуються зі статтею 628 ЦК України.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину може бути вчинення його особою за відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності та невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. При цьому дієздатність юридичної особи реалізується відповідно до статті 92 ЦК України через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 92, 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, на яку також посилається Відповідач, зробила такий правовий висновок: «Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання».

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11.10.2019 у справі № 910/13731/18, постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 15.01.2020 у справі № 924/491/17.

З огляду на викладене вище, суд вказує, що посилання Позивача на закріплення Додатком № 1 до Договору та пунктом 5.9 Договору ціни Договору, що перевищує 1 000 000, 00 грн та виходить за межі повноважень директора Позивача станом на 13.11.2017 не є належним чином обґрунтованими.

Як вбачається з умов Договору, ціну останнього закріплено в розділі 4 Договору «Ціна товару і порядок розрахунків», а саме пунктом 4.1. останнього, а не пунктом 5.9, як про це стверджує Позивач, яким в свою чергу врегульовані питання поставки товару в подальшому у випадку наявності несплаченої вартості попередньо отриманого товару.

При тому, укладання та підписання директором Позивача Додатку № 1 до Договору також не виходить за межі його повноважень згідно зі Статутом, оскільки вказаним додатком закріплюється (фіксується) ціна на перелік товарів, які постачаються (можуть постачатися) за заявкою Покупця.

Також судом взято до уваги фактичне виконання сторонами умов Договору, а саме здійснення поставки Відповідачем та часткова оплата Позивачем поставленого товару, що також вбачається з рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі № 904/1907/20.

При тому, суд вказує, що виходячи зі змісту статті 241 ЦК України законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 у справі № 910/19776/17.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (частина друга статті 241 ЦК України). Отже, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і таке інше).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постановах від 02.04.2019 у справі № 904/2178/18, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17).

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 905/1132/20, від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16 та від 22.02.2022 у справі № 924/658/20.

З долучених до матеріалів справи документів та як встановлено судом вище, вбачається, що між сторонами на виконання умов Договору здійснювалися господарські правовідносини, а саме Відповідачем - за замовленням Позивача здійснювалась поставка товару згідно видаткових накладних, а Позивачем (відповідальною особою) здійснювалось приймання такого товару згідно підписаних видаткових накладних та його часткова оплата.

Незважаючи на заперечення Позивача щодо Акту звірки взаємних розрахунків, наданих Відповідачем до матеріалів справи, Позивачем не заперечується факт прийняття продукції за Договором та здійснення часткової оплати.

Вказані обставини встановлені та підтверджуються рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 у справі № 904/1907/20.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Очевидно, що дії Позивача, попереднім директором якого укладено Договір та Додаткову угоду № 22 у вигляді пред`явлення позову про визнання недійсними вказаних правочинів фактично суперечить його попередній поведінці і на думку суду є недобросовісним та такими, що націлені на невиконання своїх господарських зобов`язань.

Що стосується доводів Позивача в частині закріплення пунктами 7.2. та 7.3. Договору подвійної відповідальності Покупця, суд в даному випадку погоджується з Відповідачем щодо неправильного трактування Позивачем вказаних умов Договору, оскільки, на переконання суду, пункт 7.2. Договору регулює порядок зменшення розмір мотиваційних виплат, надання яких є прерогативою Постачальника, а пункт 7.3. Договору навпаки встановлює саме розмір пені, яка сплачується від простроченої суми за кожен календарний день прострочення у випадку якщо сума, на яку зменшується розмір мотиваційних виплат відповідно до п. 7.2. Договору, перевищує загальний розмір мотиваційних виплат, які нараховуються Покупцю Постачальником.

Таким чином, суд не погоджується з доводами Позивача в цій частині, оскільки не вбачається подвійної відповідальності за одне й те саме порушення згідно з пункту 7.2. та 7.3 Договору та відповідно не може бути підставою для визнання недійсним Договору недійсним в цілому відповідно до статті 217 ЦК України, якою закріплено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

При тому, суд зазначає, що закріплення положень пунктів 7.2. та 7.3. в редакції Договору не є істотними умовами договору та зумовлені виключно вільним волевиявленням сторін в частині виборі контрагента та погодженні з ним умов Договору.

Суд виходить з того, що приписи статті 217 ЦК України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20.

Що стосується доводів Позивача стосовно підроблення підпису директора Позивача Насадюк І.В. та печатки товариства при укладенні Додаткової угоди № 22 та Договору, суд вважає останні необґрунтованими припущеннями сторони та такими, що не підтвердженні належними та допустими доказами.

Суд вказує, що доводи Позивача в даній частині критично сприймаються судом, оскільки даним позовом Позивач одночасно заявляє про фактичне підписання Насадюк І.В. Договору та Додаткової угоди № 22 проте в той же час безпідставно стверджує, що Додаткова Угода № 22 містить підроблений підпис директора Позивача (а.с. 169 том 1), а відтак суд погоджується з доводами Відповідача, що такі обґрунтування

Позивача є суперечливими та відповідно надуманими.

При вирішені спору по суті судом взято до уваги встановлені обставини щодо наявності підписів директора ПП «Фірма «Бершадь Агроплюс» Насалюк І.В. та відповідні відбитки печатки вказаного товариства, в тому числі від відбиток печатки під № 5, яка міститься на інших додаткових угодах сторін, дійсність яких Позивачем не оспорюється.

Також суд зазнач, що Позивач в уточненій позовній заяві зазначає, що наявний в нього примірник Додаткової угоди № 22 відрізняється від примірника Додаткової угоди

№ 22 Відповідача в тому числі відсутністю підпису директора Позивача та датою укладення (13.02.2020) в той час, як до матеріалів позову Позивачем додано підписаний примірник з обох сторін та від 26.02.2020.

Відтак, суд зазначає, що Позивачем не доведено обставин щодо невідповідності Додаткової угоди № 22 вимогам чинного законодавства та наявності обставин підроблення вказаного правочину по змісту та по формі, а відтак суд вказує про належність укладання Додаткової угоди № 22 з урахуванням волі сторін, що в свою чергу не може бути підставою визнання її недійсною на підставі частини 1 статті 215 та частини 3 статті 203 ЦК України.

Додатково судом враховано принцип презумпції правомірності правочину, закріплену частиною 1 статті 204 ЦК України, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, закріпленої у ст. 204 ЦК України, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частинами 1-2 статті 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1-3 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Підсумовуючи викладене вище, з огляду на досліджені судом докази надані сторонами на підтвердження своїх доводів, правової позиції та встановлені обставини, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено недобросовісність та нерозумність дій Відповідача при укладенні Договору та Додаткової угоди № 22, а також обставин щодо підписання зазначених правочинів директором Позивача з перевищенням наданих йому повноважень та із закріпленням подвійної відповідальності останнього, а тому враховуючи те, що сторони є вільними у виборі контрагента та в укладенні договорів, які мають виконуватися належним чином, при тому, що Позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваних правочинів суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову з огляду на відсутність підстав для визнання недійсними Договору та Додаткової угоди № 22.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на позивача.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, 123, 129, статтями 236-238, статтями 240 та 241 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Приватного підприємства «Спец Біо Україна» (вул. Балукова, буд. 1, м. Вишневе, Бучанський р-н, Київська обл., 08133; ідентифікаційний код 13339958) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Басф Т.О.В.» (бул. Дружби Народів, буд. 19, м. Київ, 01042; ідентифікаційний код 20068365) про визнання недійсним договору поставки

№ 11112018 від 13.11.2017 та додаткової угоди № 22 від 26.02.2020 - відмовити.

2. Судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано: 13.07.2022

Суддя Антон ПУКАС