РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2022Справа № 910/17010/21

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМ-Транс" м. Черкаси

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" м. Києва

про відшкодування збитків, ціна позову 842128 грн.

Суддя Паламар П.І.

Без виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

СУТЬ СПОРУ :

у жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕМ-Транс" звернулося в суд з указаним позовом.

Позивач зазначав, що 7 лютого 2018 р. між ним і відповідачем було укладено договір про надання послуг № 07415/ЦТЛ-2018, згідно з яким відповідач (перевізник) зобов`язався здійснювати перевезення вантажів, надавати вантажні вагони для перевезення, інші послуги, пов`язані з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, а він (замовник) - оплачувати надані послуги на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання перевізника вказаний у розд. 14 договору.

На виконання умов договору для проведення розрахунків і обліку сплачених сум Товариству з обмеженою відповідальністю "ЕМ-Транс" було відкрито особовий рахунок з наданням коду платника № 8202495.

Відповідно до умов п.п. 4.5., 4.6. договору по мірі виконання перевезень та надання послуг перевізником відображається в особовому рахунку використання замовником коштів за добу. Щодобово, упродовж періоду виконання договору перевізник надає замовнику переліки перевізних документів в електронному вигляді, а у разі відсутності електронного зв`язку - у паперовому вигляді.

Листом від 29 травня 2020 р. відповідач повідомив його про припинення спірного договору з 30 червня 2020 р. З часу припинення договору розрахунки за перевезення здійснювалися з використанням коду платника № 8202495.

Згідно переліків №№ 20200930 від 30 вересня 2020 р., 20201031 від 31 жовтня 2020 р., 20201231 від 31 грудня 2020 р., 20210131 від 31 січня 2021р. відповідач в односторонньому порядку на підставі інформаційних повідомлень №№ 01100847, 01111106, 01011485, 01024201 списав грошові кошти у розмірі 294336 грн., 69496 грн., 372008 грн. та 106288 грн. за "вид послуги" - "неустойка за невиконання замовником умов надання послуги перевезення", а загалом 842128 грн.

При цьому, зазначав, що вищевказані інформаційні повідомлення №№ 01100847, 01111106, 01011485, 01024201 він не одержував ані в паперовому, ані в електронному вигляді.

Посилаючись на те, що відповідач безакцептно списав кошти з його особового рахунку, що є порушенням вимог чинного законодавства, позивач на підставі ст. 22 ЦК України просив задовольнити позов, стягнути з відповідача на свою користь 842128 грн. збитків, а також понесені ним по справі судові витрати, у т.ч. 10000 грн. з попереднього розрахунку витрат по оплаті послуг адвоката.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність. Зазначав, що договір про надання послуг № 07415/ЦТЛ-2018 від 7 лютого 2018 р. припинив свою дію 30 червня 2020 р., а з 1 липня 2020 р. між ними почав діяти договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, до якого позивач приєднався на підставі заяви про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 41816844/2020-001 від 26 березня 2020 р. та повідомлення. Вказував, що 25 серпня 2020 р. позивач надав йому замовлення № 41816844/2020-00007 на отримання послуги з перевезення вантажу. При цьому, позивач не виконав своїх зобов`язань, оскільки ним здійснено навантаження вагонів перевізника у кількості меншій, ніж визначено в погодженому замовленні, у зв`язку з чим ним була нарахована та списана з особового рахунку позивача неустойка у загальному розмірі 842128 грн. Зазначав, що первинним документом який підтверджує нарахування неустойки, є зведена відомість, а не інформаційне повідомлення. Також вказував, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним. Заперечував проти розміру заявлених позивачем адвокатських витрат.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 307 ГК України, положення якої кореспондуються із положеннями ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ч. 2 ст. 908 ЦК України умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕМ-Транс" (позивач) є замовником послуг на транспортування вантажу. Акціонерне товариство "Українська залізниця" (відповідач) - перевізником вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях.

Відносини сторін до 1 липня 2020 р. були врегульовані договором про надання послуг № 07415/ЦТЛ-2018 від 7 лютого 2018 р., після 1 липня - договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25 лютого 2020 р. (в редакції, що оприлюднена 25 лютого 2020 р. та яка вводиться в дію 1 липня 2020 р.).

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями договору про надання послуг № 07415/ЦТЛ-2018 від 7 лютого 2018 р., листом відповідача від 29 травня 2020 р. про припинення цього договору з 30 червня 2020 р., договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25 лютого 2020 р., повідомленням про укладення вищевказаного договору, заявою позивача про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення договору від 26 березня 2020 р.

Доводи позивача щодо укладення та чинності договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25 лютого 2020 р. спростовуються заявою самого ж позивача про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення договору про надання послуг, повідомленням відповідача про укладення цього договору, а також доказами щодо вчинення сторонами дій по виконанню цього договору, тому є необґрунтованими.

Предметом договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги.

За цим договором відповідач (перевізник) присвоїв позивачу (замовнику) код відправника/одержувача - 1554, код платника - 8202495 та відкрив особистий рахунок з ідентичним номером.

Відповідно до п. 1.4. надання послуг за договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/збирання вагонів та маневрову роботу, зведеними відомостями та іншими документами.

Згідно п.п. 2.1.1., 2.2.5 договору замовник зобов`язаний надавати або організовувати надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планування перевезень вантажів через автоматизовану систему планування перевезень вантажів з проставленням ознаки, що містить умови надання послуг за наявності.

Замовник має право вільно обирати потрібні йому послуги з переліку пропонованого перевізником у т.ч., з числа визначених договором. Умови договору про організацію та здійснення перевезень у власних вагонах перевізника не покладають на замовника обов`язок замовляти такі перевезення.

Спір виник у зв`язку з тим, що за порушення умов договору відповідач застосував до позивача міру відповідальності у вигляді неустойки та списав з його особового рахунку НОМЕР_1 кошти у розмірі 842128 грн. безакцептно, що на думку позивача є неправомірним, оскільки умовами договору про надання послуг № 07415/ЦТЛ-2018 від 7 лютого 2018 р. не було передбачено безакцептне списання коштів, а договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25 лютого 2020 р. між сторонами укладений не був.

Доводи позову в частині чинності договорів на перевезення у часі спростовуються зібраними судом доказами, яким вже надана правова оцінка.

Щодо решти доводів суд виходить із наступного.

Поясненнями сторін, наявним у матеріалах справи замовленням № 41816844/2020-00007 від 25 серпня 2020 р. стверджується, що позивач замовив у відповідача послуги з перевезення вантажу (термін 12 місяців, період вересень 2020-серпень 2021 років, 350 вагонів).

За фактом погодженого замовлення, перевізник здійснює резервування передбаченого погодженим замовленням обсягу перевезень для відповідного роду рухомого складу (вагонів) (п. 3.8. Додатку 1-8 до договору).

У зв`язку з тим, що позивачем не виконано своїх зобов`язань шляхом навантаження вагонів перевізника у кількості меншій, ніж визначено в погодженому замовленні, відповідачем було нарахована та списана з особового рахунку позивача неустойка у сумі 842128 грн.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У відповідності до вимог ст.ст. 22, 623 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Настання правових наслідків за порушення зобов`язання у вигляді відшкодування збитків передбачено ст. 611 ЦК України.

При цьому, необхідною умовою застосування такої міри відповідальності є доведення у сукупності фактів протиправності поведінки особи, несення управленою особою матеріальних втрат, причинного зв`язку між поведінкою особи та такими втратами, а також вини особи, яка порушила зобов`язання.

Всупереч вимог ст. 74 ГПК України позивачем як замовником за договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом не доведено наявності у сукупності всіх елементів складу правопорушення, яке тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування відповідачем як перевізником збитків в порядку ст.ст. 22, 224, 225 ГК України.

Тому підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування збитків у заявленому розмірі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про залізничний транспорт" підприємства залізничного транспорту загального користування здійснюють свою діяльність на основі поєднання принципів державного регулювання та ринкових відносин.

Згідно ст. 105 Статуту залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Частиною 1 ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом залізниць України.

Згідно умов п. 7.2. договору в редакції, що оприлюднено 21 липня 2020 р. та яка введена в дію 21 серпня 2020 р. замовник, у разі невиконання погодженого замовлення в цілому або у випадку навантаження і відправки поданих перевізником під навантаження вагонів у кількості меншій ніж визначено в погодженому замовленні щомісячно, сплачує неустойку.

Відповідно п.п. 3.15., 7.3. Додатку 1-8 до договору у разі не виконання замовником узгоджених обсягів перевезень, перевізником нараховується замовнику неустойка, яка відображається в інформаційному повідомленні щодобового переліку та зведеній відомості.

У разі наявності на особовому рахунку замовника достатньої суми коштів для сплати неустойки, сплата неустойки замовником здійснюється шляхом списання перевізником грошових коштів з особового рахунку замовника в останній календарний день кожного місяця із сум грошових коштів, перерахованих замовником для виконання грошового зобов`язання за договором, та факт списання такої неустойки відображається перевізником в інформаційному повідомленні в особовому рахунку замовника і підтверджується зведеною відомістю.

Таким чином, умовами договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25 лютого 2020 р. сторони погодили міру відповідальності у вигляді неустойки у разі невиконання замовником погодженого замовлення, а також передбачили можливість списання суми неустойки безакцептно.

Тому позивача з цього приводу є безпідставними.

За встановлених обставин правомірності поведінки відповідача під час застосування до позивача передбачених чинним між сторонами договором штрафних санкцій та стягнення їх сум у позові відповідно до вимог ст.ст. 16, 22, 1212 ЦК України, ст.ст. 224, 225 ГК України слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі судові витрати стосовно до вимог ст. 129 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕМ-Транс" м. Черкаси відмовити.

Рішення набирає законної сили та підлягає оскарженню у строк і порядку, визначені ст. 241 та розділом ІV ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар