ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2022 р. Справа № 910/11012/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021

у справі № 910/11012/21 (суддя Мудрий С.М.)

за первісним позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго"

про стягнення 3 065 227, 77 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про визнання недійсними пунктів 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним): Найденко І.О.;

від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним): Подольський В.О.; Проценко О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Централізовані закупівлі" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - ДП "НАЕК "Енергоатом", позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним)) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" (далі - ТОВ "Акку-Енерго", відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним)) про стягнення 3 065 227, 77 грн штрафних санкцій, з яких 1 177 218,57 грн пені та 1 888 009,20 грн штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-021534 в частині своєчасної поставки товару.

06.08.2021 ТОВ "Акку-Енерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з зустрічним позовом до ДП "НАЕК "Енергоатом" про визнання недійсними пунктів 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534, у зв`язку з їх несправедливістю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2021 відкрито провадження у справі та об`єднано зустрічну позовну заяву ТОВ "Акку-Енерго" до ДП "НАЕК "Енергоатом" про визнання недійсними пунктів 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534 в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/11012/21.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21 первісні позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з ТОВ "Акку-Енерго" на користь ДП "НАЕК "Енергоатом" пеню в сумі 1 177 218, 57 грн, штраф в розмірі 1 888 009,20 грн та судовий збір в розмірі 45 978, 42 грн; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог щодо поставки товару з простроченням термінів; оскільки відповідачем товар не був поставлений у строк, визначений договором, позовні вимоги про стягнення 1 177 218,57 грн пені та 1 888 009,20 грн штрафу суд задовольнив повністю.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності фактичних та правових підстав для визнання недійсним оспорюваних пунктів договору, а також наявності саме у позивача певного права, яке неправомірно порушено при укладенні договору; договір зі сторони позивача за зустрічним позовом був підписаний без будь-яких зауважень, що свідчить про обізнаність останнього про правові наслідки, які будуть пов`язані з порушенням взятих на себе зобов`язань за договором; договір поставки був підписаний за наслідком проведення відкритих торгів, тобто сторона, яка вирішила прийняти участь у процедурі відкритих торгів, чітко розуміла про умови договору, який буде укладений за наслідком проведення процедури відкритих торгів, а тому принцип справедливості був дотриманий.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ "Акку-Енерго" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов - задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують обґрунтованість заяви відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій; суд першої інстанції неправильно застосував ч. 5 ст. 692 ЦК України; судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин ч. 7 ст. 193 ГК України; відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 8, ч. 3 ст. 215 ЦК України, ч. 5 ст. 18 та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/11012/21; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АККУ-ЕНЕРГО" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

04.05.2022 матеріали справи №910/11012/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.05.2022 поновлено ТОВ "Акку-Енерго" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Акку-Енерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21; розгляд апеляційної скарги призначено на 22.06.2022; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), та 20.06.2022 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) посилався на те, що правових підстав для відстрочення виконання зобов`язань щодо поставки товару з мотивів невиконання позивачем своїх зобов`язань за іншими укладеними договорами у відповідача не було; відсутність збитків у позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним) не є безумовною підставою для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій; судом першої інстанції обґрунтовано встановлено відсутність підстав для визнання пунктів договору недійсними.

22.06.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання, в якому останній обґрунтовує наявність підстав для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України.

У судовому засіданні 22.06.2022 представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) не визнав доводи, на яких ґрунтується апеляційна скарга, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) доводи апеляційної скарги підтримав, просив вимоги скарги задовольнити, а рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити; зустрічний позов задовольнити.

22.06.2022 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 03.09.2018 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплекст" (покупець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" (постачальник за договором) укладено договір № 53-129-01-18-01534, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі поставити акумуляторні батареї (далі - продукція) виробництва EXIDE Technologies GmbH, Німеччина (далі - виробник) для ВП "Южно-Українська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом" (далі - кінцевий споживач), а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціни і строки поставки зазначені в специфікації (далі - специфікація), яка є невід`ємною частиною договору (п. 1.2 договору).

Сума договору становить 26 971 560,00 грн, в т.ч. ПДВ (20%) - 4 495 260,00 грн (п. 3.1 договору).

Згідно з пунктом 4.1 договору покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 4.2. договору оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції.

У пункті 5.1 договору визначено, що строки поставки продукції вказані у специфікації. За погодженням з покупцем, допускається поставка продукції партіями.

У специфікації № 1 до договору (додаток №1 до договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534) визначено найменування продукції: акумуляторна батарея 1АБ СУЗ 110В з 54 елементів типу 11 OCSM 1595 LA у кількості 1 шт. вартістю 4 685 950,00 грн без ПДВ; акумуляторна батарея 1АБ-1СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 8 895 175,00 грн без ПДВ; акумуляторна батарея 1АБ-2СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 8 895 175,00 грн без ПДВ, всього разом з ПДВ - 26 971 560,00 грн. Термін поставки до 14.07.2019. Умови постачання - DDP згідно з термінами Інкотермс 2010: склад Вантажоодержувача (Южно-Українське відділення ВП "Складське господарство": 55000, Україна, Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ).

Відповідно до п. 5.4 договору датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача.

Судом першої інстанції встановлено, що поставка товару здійснена з простроченням строків, а саме:

- акумуляторна батарея 1АБ-2СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 10 674 210,00 грн з ПДВ була поставлена 22.08.2019, що підтверджується видатковою накладною № РН-0822003 від 22.08.2019 та актом приймання-передачі ТМЦ № 09-152/1 від 03.09.2019;

- акумуляторна батарея 1АБ-1СБ з 105 елементів типу 12 OCSM 1740 LA у кількості 1 шт. вартістю 10 674 210,00 грн з ПДВ була поставлена 02.09.2019, що підтверджується видатковою накладною № РН-0902001 від 02.09.2019 та актом приймання-передачі ТМЦ № 09-156/2 від 11.09.2019;

- акумуляторна батарея 1АБ СУЗ 110В з 54 елементів типу 11 OCSM 1595 LA у кількості 1 шт. вартістю 5 623 140,00 грн з ПДВ була поставлена 02.09.2019, що підтверджується видатковою накладною № РН-0902002 від 02.09.2019 та актом приймання-передачі ТМЦ № 09-156/3 від 11.09.2019.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Акку-Енерго" зазначає, що зупинення поставки відбулось через винну протиправну поведінку позивача. Так, між позивачем та відповідачем склались тривалі партнерські відносини. Відповідач неодноразово вигравав тендери на поставки продукції позивачу і між сторонами неодноразово укладались договори поставки, аналогічні договору № 53-129-01-18-01534 від 03.09.2018.

Зокрема, відповідач здійснив поставки продукції відповідачу за договорами поставки № 53-129-01-18-01638 від 19.11.2018 та № 53-129-01-19-01769 від 03.09.2018. Відповідно до умов вказаних договорів (п. 4.2.) розрахуватись за поставлену продукцію позивач мав протягом 30 та 45 робочих днів відповідно з моменту підписання актів приймання-передачі. Проте, станом на липень 2019 року позивач за договорами № 53-129-01-18-01638 та № 53-129-01-19-01769 вже суттєво прострочив оплату поставленої продукції на значну суму коштів.

Листом від 08.07.2019 № 0708/19-08 відповідач за первісним позовом звернувся до позивача за первісним позовом, яким повідомив про існуючу заборгованість у розмірі 14 923 000 грн. При цьому, позивача було повідомлено про те, що ТОВ "Акку-енерго" було вимушено залучити власні та кредитні кошти для оплати ПДВ та транспортних витрат за даними договорами. Крім того, для виконання поставки по договору № 53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 року необхідно сплатити авансом 4 495 000 грн ПДВ, а можливість кредитування ТОВ "Акку-енерго" фінансовими установами вичерпана. Відповідь на вказаний лист позивач не надав.

Листом від 08.08.2019 № 0708/19-08 відповідач за первісним позовом звернувся до позивача за первісним позовом, у якому повідомлялось, що сума заборгованості за поставлений відповідачем позивачу товар складає вже 45 035 197,30 грн та повідомлено про зупинку передання товару по договору № 53-129-01-18-01534 від 03.09.2018 до повної оплати всього раніше переданого товару на підставі ч. 5 ст. 692 ЦК України.

Посилаючись на порушення встановлених договором строків поставки товару, позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 177 218,57 грн пені та 1 888 009,20 грн штрафу, нарахованих на суму боргу за період прострочення поставки товару.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про наявність підстав задоволення первісного позову у повному обсязі та відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ДП "НАЕК "Енергоатом" та ТОВ "Акку-Енерго" договору від 11.01.2018 № 11-01/18 було спрямоване на отримання останнім оплати за товар та одночасного обов`язку по здійсненню його поставки.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема, шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходження, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання умов укладеного сторонами договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534 відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) поставив, а позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) прийняв товар на загальну суму 26 971 560,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними між сторонами належним чином засвідченими копіями видаткових накладних та актів приймання-передачі: № РН-0822003 від 22.08.2019, ТМЦ № 09-152/1 від 03.09.2019; № РН-0902001 від 02.09.2019, ТМЦ № 09-156/2 від 11.09.2019; № РН-0902002 від 02.09.2019, ТМЦ № 09-156/3 від 11.09.2019.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання, за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

У специфікації № 1 до договору (додаток №1 до договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534) зазначено термін поставки товару до 14.07.2019.

Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) допустив порушення взятих на себе зобов`язань в частині своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 1 177 218,57 грн пені та 1 888 009,20 грн штрафу.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою та другою статті 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

За змістом статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини другої статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Пунктом 7.2 договору сторонами погоджено, що за порушення строку поставки продукції постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк продукції за кожний день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені та штрафу) відповідно до умов пункту 7.2. договору.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).

Отже, за висновками суду, норми чинного законодавства України не містять прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як пеня та штраф, та, відповідно, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, неустойки (пені та штрафу), передбачених пунктом 7.2. договору.

Таким чином, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання в частині своєчасної поставки товару, факт якого належним чином підтверджується матеріалами справи, суд дійшов висновку, що передбачений умовами договору розмір пені узгоджується з приписами частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України та, відповідно, про правомірність застосування позивачем передбаченої пунктом 7.2. договору штрафної санкції у вигляді пені, а також наявність правових підстав для нарахування штрафу.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок пені та штрафу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий є правильним, а відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 1 177 218,57 грн та штраф в розмірі 1 888 009,20 грн.

Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зупинення відповідачем за первісним позовом передання товару, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до пункту 4.2 договору оплата продукції проводиться покупцем шляхом перерахування коштів протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції.

Частиною 5 статті 692 ЦК України передбачено, що якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

В обґрунтування зупинення передання позивачу товару відповідач зазначає про наявність в покупця заборгованості зі сплати товару за іншими договорами.

Вказані доводи відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

Предметом спору за первісним позовом є стягнення пені та штрафу за неналежне виконання постачальником зобов`язань за договором поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-021534 в частині своєчасної поставки товару.

Апеляційний господарський суд зазначає, що обставини, на які відповідач посилається в обґрунтування своїх доводів не входять в предмет доказування у даній справі. Суд у даному випадку не досліджує питання прострочення покупцем оплати поставленого постачальником товару за іншими укладеними сторонами договорами.

Водночас постачальник не позбавлений права звернутися до суду в загальному порядку із вимогами до покупця про стягнення штрафних санкцій за порушення строків оплати поставленого товару.

До того ж, як вірно зазначено судом першої інстанції, укладеним сторонами договором від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534 передбачено оплату товару після підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції, тобто поставки товару, яка здійснена з простроченням.

Таким чином, укладеним сторонами договором погоджено строк поставки товару (до 14.07.2019), умови оплати (протягом 30-ти робочих днів з моменту підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції), а також застосування штрафних санкцій у вигляді сплати пені та штрафу (пункт 7.2. договору) за порушення строку поставки товару.

Наявними в матеріалах справи доказами: видатковими накладними та актами приймання-передачі підтверджується порушення постачальником взятих на себе зобов`язань в частині своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим у покупця виникло право на стягнення на підставі пункту 7.2. договору штрафу та пені.

Призупинення поставки товару на підставі частини 5 статті 692 ЦК України не є тією обставиною, за якої постачальник звільняється від застосування до нього штрафних санкцій.

Крім того, лист відповідача № 0708/19-08, яким останній повідомив покупця про призупинення постачання товару на підставі частини 5 статті 692 ЦК України був направлений 08.08.2019, тобто після закінчення терміну поставки товару згідно договору від 03.09.2018 № 53-129-01-18-021534, оскільки постачальник взяв на себе обов`язок поставити товар покупцю у строк до 14.07.2019.

Більше того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ч. 5 статті 692 ЦК України надано право стороні призупинити виконання своїх зобов`язань перед іншою стороною тільки у випадку, якщо така заборгованість виникла у межах одного й того самого договору.

Щодо заявленого відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, судом встановлено наступне.

В обґрунтування зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій відповідач за первісним позовом зазначає про відсутність збитків у позивача за первісним позовом, наявність вини в останнього, що стало причиною зупинення поставок, а також те, що заявлені до стягнення штрафні санкції є надмірно великими для відповідача за первісним позовом.

Так, частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Таким чином, розмір штрафних санкцій (неустойки) може бути зменшений за рішенням господарського суду. При цьому, статті 551 ЦК України, 233 ГК України та положення ГПК України не містять норм, які б ставили можливість суду використати право на зменшення заявлених до стягнення з боржника штрафних санкцій в залежність від наявності відповідного клопотання з цього приводу сторони у справі. Тобто суд може реалізувати своє право та прийняти рішення про зменшення розміру неустойки за власною ініціативою.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.11.2020 у справі № 927/184/13-г.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки суд наділений задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

Водночас, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Враховуючи викладене, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, а також незазначення відповідачем під час розгляду справи обґрунтованих доводів щодо наявності підстав для зменшення пені та штрафу, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права щодо стягнення її у розмірі заявленому позивачем, який відповідає вимогам законодавства, умовам договору та є арифметично правильним.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо необхідності зменшення неустойки у зв`язку із наявністю вини позивача.

Статтею 616 ЦК України у нормовано, що якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника; суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Так, вказаною нормою передбачено можливість зменшення відповідальності боржника, якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, тобто в даному випадку відповідачем мало бути доведено, що ним порушено зобов`язання саме через певні дії чи бездіяльність позивача, зокрема нездійснення останнім необхідних дій, спрямованих на прийняття виконання. Вина кредитора у збільшенні розміру завданих йому збитків або невжитті заходів щодо їх зменшення в даному випадку також не презюмується та має бути доведена боржником.

Разом з тим, відповідачем не надано та матеріали справи не містять жодних доказів того, що ним порушено зобов`язання щодо здійснення своєчасної поставки саме з вини позивача.

Оцінивши наявні матеріали справи, доводи відповідача за первісним позовом, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру неустойки (штрафу, пені) наслідкам порушення, а тому клопотання ТОВ "Акку-енерго" про зменшення розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Водночас колегія суддів зазначає, що долучені до заперечень відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) копія податкової декларації з податку на прибуток підприємства, штатний розпис та довідка від 08.10.2021 № 2021-0/08 за підписом директора та головного бухгалтера про користування кредитними коштами не є тими доказами, які підтверджують наявність обставин для зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій.

До того ж, апеляційний господарський суд зазначає, що відсутність збитків у позивача за первісним позовом не є безумовною підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на наявність у позивача за первісним позовом заборгованості за іншими укладеними сторонами договорами поставки, на підтвердження чого відповідачем за первісним позовом долучено до матеріалів справи копії договорів поставки, видаткових накладних, платіжних доручень та претензій, оскільки вказані обставини не входять в предмет доказування у даній справі, адже підставою позову є договір поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534. Відтак, доводи апелянта щодо наявності у позивача заборгованості за іншими укладеними сторонами договорами не можуть бути покладені в основу як підстава для зменшення розміру штрафних санкцій.

Також, апеляційний господарський суд відхиляє посилання апелянта на початок широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України, внаслідок якої було викрадено, знищено та пошкоджено товар товариства, який був розміщений у смт. Гостомель Київської області, виходячи за наступного.

Частинами 1-3 статті 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (такий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14).

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (схожий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16).

Колегія суддів зазначає, що обставини, на які посилається апелянт як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, а тому не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Отже, з огляду на ухвалення у даній справі рішення 07.12.2021, а початком широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України є 24.02.2022, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття апеляційним судом долучених до клопотання від 20.06.2022 доказів на підтвердження знищення та розграбування товару у березні 2022 року.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог у повному обсязі.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом позивачем зазначено, що в результаті торгів 03.09.2018 між сторонами укладено договір поставки № 53-129-01-18-01534, в якому, зокрема, є розділ VІІ "Відповідальність сторін", суть якого зводиться до відповідальності лише однієї сторони - постачальника. На думку позивача, пункти 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки повинні бути визнані недійсними у зв`язку з їх несправедливістю.

Відповідно до пункту 7.2 договору за порушення строку поставки продукції за договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості не поставленої в строк продукції за кожний день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції.

Постачальник несе відповідальність за якість та комплектність продукції. У разі поставки продукції неналежної якості або поставки некомплектної продукції, постачальник зобов`язаний на вимогу покупця (направленої рекомендованим або цінним листом з повідомленням) у 20-денний строк власними силами і за свій рахунок здійснити заміну продукції неналежної якості або доукомплектувати продукцію. Якщо постачальник не здійснив заміну продукції неналежної якості (некомплектної продукції) у вказаний строк, покупець має право стягнути з постачальника штраф у розмірі 20% вартості продукції неналежної якості (некомплектної продукції) (п.7.3 договору).

Згідно з пунктом 7.4. договору у випадку несвоєчасної реєстрації Постачальником податкової накладної в ЄРПН відповідно до встановленого порядку, постачальник, на вимогу покупця, зобов`язаний сплатити штраф у розмірі, який відповідає сумі податку на додану вартість, яка зазначена в податковій накладній на поставлену продукцію.

За змістом пункту 7.5. договору у разі не виконання постачальником своїх зобов`язань за договором, така бездіяльність буде розцінюватись, як одностороння відмова постачальника від своїх зобов`язань за договором. В такому випадку постачальник зобов`язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного зобов`язання.

Пунктом 7.6. договору унормовано, що завдані збитки стягуються у повному обсязі, додатково до штрафних санкцій. Сплата штрафних санкцій та відшкодування збитків не звільняє винну сторону від виконання договірних зобов`язань в натурі, якщо інше прямо не передбачено чинним в Україні законодавством.

У пункті 7.7. договору визначено, що якщо, у випадку анулювання реєстрації постачальника як платника ПДВ, покупцеві будуть спричинені збитки, пов`язані зі сплатою ПДВ, постачальник зобов`язаний відшкодувати спричинені збитки в повному обсязі протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту направлення відповідної вимоги.

Пунктом 7.8 договору встановлено, що у випадку, якщо покупцеві буде нанесено збитки внаслідок неналежного виконання постачальником своїх зобов`язань як платника податків та обов`язкових зборів, передбачених чинним законодавством України, протягом трьох років з моменту проведення господарської операції за цим договором, постачальник зобов`язується не пізніше ніж за 10 днів з моменту отримання відповідної вимоги покупця, відшкодувати всі спричинені збитки в повному обсязі.

У разі недотримання постачальником обов`язку, передбаченого п. 11.6, або виявлення протягом дії цього договору покупцем фактів притягнення керівних осіб постачальника до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення та/або засудження за злочин, вчинений з корисливих мотивів, постачальник сплачує штраф у розмірі 10 % від суми договору (п. 7.10 договору).

Відповідно до пункту 7.11. договору у разі виявлення покупцем вчинення постачальником дій, перелічених в п. 7.11, постачальник за кожен такий випадок, підтверджений беззаперечними доказами, зобов`язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 10% від суми договору.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частинами 2 та 3 ст. 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України установлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Зміст принципу свободи договору розкривається в ст. 627 ЦК України та є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України).

Згідно з частиною 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути установлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

При цьому, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Верховний Суд у постанові від 11.06.2020 у справі № 281/129/17 зазначив, що більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила. що містяться в імперативних нормах.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 ЗУ "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Зазначені норми матеріального права на сьогоднішній день є діючими, відтак, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що договір поставки між сторонами був укладений з чітким дотриманням вимог закону.

За таких обставин, з системного аналізу вищенаведених норм права вбачається, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору, не є тими обставинами, у розумінні статей 203 та 215 ЦК України, з якими законодавець пов`язує можливість визнання правочину недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір зі сторони позивача за зустрічним позовом був підписаний без будь-яких зауважень, що свідчить про обізнаність останнього про правові наслідки, які будуть пов`язані з порушенням взятих на себе зобов`язань за договором.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначений договір поставки був підписаний за наслідком проведення відкритих торгів, тобто сторона, яка вирішила прийняти участь у процедурі відкритих торгів, чітко розуміла про умови договору, який буде укладений за наслідком проведення процедури відкритих торгів, а тому принцип справедливості був дотриманий, оскільки, якщо сторона не погоджувалась з умовами закупівлі, то просто могла не приймати участь.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що при укладанні сторонами оспорюваних положень договору не було порушено приписів статей 203, 215 ЦК України, вказаний правочин відповідав вимогам чинного на той момент законодавства, посилання позивача за зустрічним позовом на несправедливість спірних пунктів договору є необґрунтованими, оскільки договір було підписано сторонами без будь-яких зауважень та заперечень, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюваних пунктів договору.

Посилання апелянта на незастосування судом першої інстанції норм ч. 5 ст. 18 та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" колегія суддів відхиляє, оскільки норми наведеного Закону не регулюють спірні правовідносини, а тому не підлягають застосуванню при вирішенні даної справу, у тому числі за аналогією.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Однак, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема не надано належних доказів на підтвердження того, що зміст спірного правочину суперечить Цивільному Кодексу України або іншим актам цивільного законодавства, а також того, що умови договору є несправедливими.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені положення законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними пунктів 7.2, 7.3, 7.4, 7.5, 7.7, 7.8, 7.10, 7.11 договору поставки від 03.09.2018 № 53-129-01-18-01534, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ТОВ "Акку-Енерго" необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Водночас, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним), викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ "Акку-Енерго" має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Акку-Енерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/11012/21.

4. Матеріали справи № 910/11012/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.07.2022.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз