судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Стратієнко Л.В.
на постанову Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 916/3074/20
за позовом 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гвоздичний -Тіниста» про визнання недійсними та скасування рішень загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гвоздичний - Тіниста», оформлених протоколом від 24.01.2020 зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: вул. Тіниста, 10, Гвоздичний провулок, 3, 3-А .
у жовтні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Господарського суду Одеської області з позовом про визнання недійсними та скасування рішень загальних зборів ОСББ «Гвоздичний - Тіниста», оформлених протоколом від 24.01.2020 зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: вул. Тіниста, 10, Гвоздичний провулок, 3, 3-А . В обґрунтування позову посилались на те, що при скликанні та проведенні загальних зборів ОСББ від 24.01.2020 було порушено вимоги Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», положення Статуту ОСББ та права позивачів на участь у загальних зборах і голосуванні під час прийняття на них рішень.
Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.03.2021, залишеним без змін постановою Південно - західного апеляційного господарського суду від 25.11.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову з огляду на те, що позивачами не надано оригіналів чи належним чином засвідчених копій оспорюваних рішень загальних зборів ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» від 24.01.2020 та листів опитування (не надаючи, при цьому, оцінку іншим обставинам, на які позивачі посилалися обґрунтовуючи свої позовні вимоги).

17.12.2021 ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Господарського суду Одеської області від 05.03.2021 та постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 25.11.2021, в якій просив вказані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами для скасування оскаржуваних судових рішень зазначав п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та вказував, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц та у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17, від 16.03.2020 у справі № 910/14147/19, від 10.04.2019 у справі № 925/50/18, від 01.11.2020 у справі № 907/656/15, від 25.01.2021 у справі № 914/1131/20, від 06.08.2020 у справі № 924/844/19. Стверджує, що через незастосування висновків Верховного Суду господарські суди попередніх інстанцій безпідставно врахували пояснення відповідача щодо невідповідності наданої представником позивача копії оскаржуваного протоколу, проігнорувавши відсутність будь-яких доказів, які б це підтверджували. На думку скаржника, ГПК України зобов`язує учасника справи підтверджувати своїм підписом відповідність копії лише того доказу, оригінал якого знаходиться у цього учасника, а в позовній заяві зазначено, що оригінал протоколу знаходиться саме у відповідача (арк. 13 позовної заяви, пункт 8). Суди не дослідили інші докази, які повністю підтверджують незаконні дії відповідача, що є підставою касаційного оскарження, встановленою п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України.

Залишаючи оскаржувані судові рішення без змін, Верховний Суд виходив з такого:

- ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири НОМЕР_1 , ОСОБА_2 - власницею квартири НОМЕР_2 , а ОСОБА_3 є співвласником квартири НОМЕР_3 у житловому будинку АДРЕСА_1 , в якому діє ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» (п.п. 15, 16, 17 постанови Верховного Суду від 15.06.2022);

- 24.01.2020 були скликані загальні збори ОСББ «Гвоздичний - Тіниста», на вирішення яких поставлені питання: 1). Організаційні питання проведення зборів. 2). Звіт про роботу правління ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» за 2019 рік. 3). Затвердження кошторису ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» на 2020 рік. 4). Про встановлення розміру внесків для утримання та експлуатації будинків та прибудинкової території ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» та порядку їх сплати. 5). Про надання правлінню ОСББ повноважень на укладання колективних договорів з Філією «ОДЕСЛІФТ» ПАТ «Виробничого об`єднання «СТАЛЬКАНАТ-СІЛУР», з ТОВ «ТВ-СЕРРУС», з Південним РЕМ АТ «Одесаобленерго». 6). Затвердження штатного розкладу ОСББ «Гвоздичний-Тіниста». 7). Вибори нового складу правління ОСББ «Гвоздичний-Тіниста». 8). Про відкликання та обрання членів ревізійної комісії ОСББ «Гвоздичний- Тіниста» (п. 21 вказаної постанови);

- рішення загальних зборів ОСББ було оформлено протоколом зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням вул. Тіниста, 10, Гвоздичний провулок, 3 , 3-А від 24.01.2020, який підписали голова зборів Скрипников Б.Г. та секретар зборів Фурман С.К. (п. 22 постанови);

- в порядку, встановленому процесуальним кодексом, позивачами не було подано оригінали або належним чином засвідчені копії оспорюваного протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку з опитувальними листами, а відповідач заперечував проти відповідності наданих позивачами копій їх оригіналу (п.п. 31, 32 постанови);

-позивачі не звертались до суду із клопотанням про витребування оригіналів вказаних доказів у відповідача для огляду та дослідження їх судом, а проти прийняття відзиву з доданими до нього належним чином засвідченими копіями протоколу зборів співвласників багатоквартирних будинків від 24.01.2020 та листів опитування (голосування) співвласників, представник позивачів заперечував, оскільки його було подано з порушенням строку, встановленого ухвалою місцевого суду (п. 33 постанови);

- оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, не надаючи оцінку іншим обставинам справи (п. 34, 54 постанови);

- відмова у позові у зв?язку із ненаданням позивачами належним чином засвідченої копії оспорюваного протоколу, не є надмірним формалізмом, а є проявом реалізації принципу верховенства права та принципів господарського судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності, змагальності та диспозитивності (п. 61 постанови);

- справа розглядалась судами неодноразово, а тому позивачі не були позбавлені можливості надати суду відповідні копії оспорюваного рішення загальних зборів або ж звернутись до суду з відповідним клопотанням про витребування у відповідача необхідних документів, для надання їх суду, чого не було виконано позивачами, у межах визначених ГПК України (п. 61 постанови);

- під час розгляду цієї справи, судами першої та апеляційної інстанції було враховано вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 06.09.2021 у цій справі (п. 55 постанови);

-безпідставність посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17, оскільки у справі № 474/100/16-ц предметом спору було визнання недійсним договору оренди землі і судом касаційної інстанції було відхилено доводи касаційної скарги про недослідження оригіналу договору оренди, адже, сторонами факт укладення такого договору не оспорюється, а у справі № 904/8549/17 - суди встановили, що відповідачами не надано суду будь-яких доказів, які б ставили під сумнів відповідність наданих прокурором копій спірного договору з додатковими угодами до нього, їх оригіналам (п. 56 постанови).

Вважаю помилковим висновок суду касаційної інстанції про залишення в силі оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій не забезпечили позивачам право на доступ до правосуддя, не прийняли законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України, що є недопустимим з огляду на принцип верховенства права. На мою думку, у цій справі необхідно було оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України (в редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі господарської, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Досягнення цілі справедливості і є ціллю правосуддя.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод особи та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у господарській справі.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України), а обґрунтованим - рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким.

Також судове рішення має бути справедливим.

Справедливість- це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Вказуючи на ненадання позивачами оригіналу або належним чином засвідчених копій протоколу зборів співвласників багатоквартирних будинків від 24.01.2020 та листів опитування (голосування) співвласників, суди попередніх інстанції при цьому встановлюють, що 24.01.2020 були скликані загальні збори ОСББ «Гвоздичний - Тіниста» з відповідним порядком денним і що прийняті на цих зборах рішення були оформлені протоколом зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням вул. Тіниста, 10, Гвоздичний провулок, 3, 3-А від 24.01.2020, який підписали голова зборів Скрипников Б.Г. та секретар зборів Фурман С.К. (п. п. 21, 22 постанови Верховного Суду від 15.06.2022).

Встановити дату, порядок денний спірних зборів і яким чином були оформлені прийняті на зборах рішення, без дослідження і надання оцінки відповідному протоколу ОСББ, яким були оформлені прийняті на зборах рішення та який суди визнали неналежним доказом, є неможливим.

Тобто судами попередніх інстанцій фактично було прийнято документ, з якого встановили порядок проведення спірних зборів, але який вони визнали неналежним чином засвідченим, з огляду на що у задоволенні позову відмовили.

Визнання копії документу (протоколу ОСББ) неналежним доказом у справі, оскільки він не засвідчений у встановленому законом порядку, при цьому, встановлюючи фактичні обставини за цим документом (визнання одного і того ж документу належним і не належним доказом у справі одночасно) свідчить про непослідовність дій судів попередніх інстанцій, про суперечність їх висновків, порушення ними вимог ст. ст. 73, 86, ч. ч. 2, 5 ст. 236 ГПК України, а також про недотримання справедливості у прийнятті доказів.

Верховний Суд вказаних помилок судів попередніх інстанцій не виправив, визнав правомірно встановленими обставини за документом який, на думку судів, не був належним чином засвідченим (дату проведення спірних зборів, порядок денний тощо), пославшись на них у пунктах 15-22 постанови Верховного Суду від 15.06.2022. Суд касаційної інстанції не звернув увагу на те, що фактичні обставини встановлюються на підставі оцінки доказів відповідно до вимог ст. 86 ГПК України і не можуть встановлюватись за документом, визнаним судом неналежним чином засвідченим.

Також не можу погодитись з висновком Верховного Суду про те, що надана позивачами копія протоколу є незасвідченою у встановленому законом порядку з огляду на таке.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 ГПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 456/450/16-ц міститься висновок, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій. Обов`язок подання доказів покладається на сторони, а їх оцінка - на відповідні суди.

Основні положення про докази та доказування, наведені у гл. 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 91 ГПК України встановлено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Важливою вимогою використання копії письмового доказу як допустимого доказу у справі є його належне засвідчення. Копія набуває юридичної сили в разі її засвідчення у встановленому законом порядку.

Суди попередніх інстанцій, з висновками яких погодився і Верховний Суд, зазначили, що наданий позивачами спірний протокол не засвідчений у порядку, встановленому Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженим наказом Держспоживстандарту України № 55 від 07.04.2003 (ДСТУ 4163-2003) та Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015 (Правила № 1000/5).

У п. 1.1 ДСТУ 4163-2003 встановлено, що стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (організацій). Цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту і розташовування реквізитів документів; вимоги до бланків та оформлювання документів; вимоги до документів, що їх виготовляють за допомогою друкувальних засобів.

Пункт 5.27 ДСТУ 4163-2003 містить порядок в якому засвідчуються копії документів, а саме: відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Однак суди не звернули увагу на те, що з п. 20 ч. 1 ст. 1, ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про стандартизацію» вбачається, що стандарт - це нормативний документ. Національні стандарти застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Національні стандарти застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.

ГПК України не містить імперативної норми про обов`язковість засвідчувати копії документів згідно з вимог вказаних ДСТУ 4163-2003.

При цьому, з аналізу п. 1.1 ДСТУ 4163-2003 вбачається, що вони поширюються на органи державної влади України, органи місцевого самоврядування; підприємства, установи, організації та їх об`єднань усіх форм власності (організацій), а не на фізичних осіб, які в цій справі звернулись з позовом і подавали відповідні документи.

Щодо посилань судів попередніх інстанцій на Правила № 1000/5, необхідно зазначити таке.

Пунктом 1 р. I загальних положень Правил № 1000/5 встановлено, що вони встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності.

Правила № 1000/5 є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.

Згідно з п. п. 8, 9 р. 2 Правил № 1000/5 напис про засвідчення копії складається зі слів «згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркушу документа проставляється відмітка «копія». Сторінки копії (за винятком тих, що мають один аркуш) нумеруються і відмітка про засвідчення копії може доповнюватись відміткою «всього в копії ____ арк.». За рішенням установи або на вимогу установи, якій надається копія документа, допускається засвідчувати копії документів поаркушно.

Водночас, у цій справі спірний протокол ОСББ, який суди визнали неналежно засвідченою копією, було подано адвокатом Гаврилюк Ю.І. від імені позивачів - фізичних осіб, а не від імені юридичних осіб, на яких поширюються вказані Правила № 1000/5.

При цьому, Гаврилюк Ю.І. як адвокат, має професійне право посвідчувати копії документів у цій справі в силу п. 9 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Отже, вказуючи на те, що позивачами не надано належної копії протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку від 24.01.2020 з листами опитування (на них відсутній, зокрема, напис «згідно з оригіналом» відповідно до вимог п. 5.27 ДСТУ 4163-2003), суди не врахували, що ГПК України не містить вимог про обов`язковість засвідчувати копії документів відповідно до вимог ДСТУ 4163-2003 та що ні вказані ДСТУ, ні Правила № 1000/5 не поширюються на засвідчення копій документів, які подаються фізичними особами - власниками квартир у будинку, де діє ОСББ, рішення якого ними оскаржується до суду.

Суди попередніх інстанцій фактично зобов`язали позивачів засвідчувати копії документів, оригінал яких знаходиться у відповідача, згідно з вимог ДСТУ 4163-2003, Правил № 1000/5, які на них не поширюються.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких для неї не є обов`язковим, а суд не вправі відмовляти у позові з підстав невиконання особою такого обов`язку.

Крім того, навіть якщо допустити існування у позивачів необхідності засвідчувати копії документів згідно з вимог п. 5.27 ДСТУ 4163-2003 чи вказаних Правил № 1000/5, суди взагалі не встановили чи надавались ними копії документів пакетно, чи були вони прошиті, з проставленням на лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркушу документа відмітку «копія», а на останній сторінці посвідчувального напису уповановаженої особи, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії, що свідчило б про належне оформлення поданих копій документів з огляду на існування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01.10.2020 у справі № 910/8794/17, від 25.01.2022 у справі № 925/677/20.

Також необхідно зазначити, що поза увагою господарських судів попередніх інстанцій і Верховного Суду залишилось і те, що ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» не заперечував щодо проведення 24.01.2020 спірних зборів та, що відповідно до вимог ст. 74 ГПК України не спростував факту проведення спірних зборів 24.01.2020 з порядком денним, голосуванням і прийняттям на них відповідних рішень, зафіксованих в поданій позивачами копії протоколу рішень загальних зборів ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» від 24.01.2020 та листах опитуваннях, на необхідність дослідження чого зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц, у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17, на які ОСОБА_1 посилається в обґрунтування підстави касаційного оскарження, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Відповідач у справі фактично ставить під сумнів документи, в яких містяться підписи співвласників, які голосували на спірних зборах 24.01.2020 та шляхом письмового опитування і які склали спірний протокол та листи опитування.

Як вбачається із матеріалів справи, до позовної заяви позивачами було додано, зокрема, копію статуту відповідача (у позовній заяві зазначено, що його оригінал знаходиться у відповідача); інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його складової частини щодо об`єкта нерухомості (номер інформаційної довідки 222262931 від 01.09.2020); копію відповіді відповідача № 27 від 08.09.2020 (зазначено, що оригінал знаходиться у позивача ОСОБА_3 та може бути наданий для огляду в судовому засіданні); копію протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: вул. Тіниста, 10, Гвоздичний провулок, 3, 3-А від 24.01.2020 з листами опитування (зазначено у позовній заяві, що оригінал знаходиться у відповідача); зведену таблицю голосування співвласників жилих та нежитлових приміщень житлового будинку АДРЕСА_1 на загальних зборах з 4 питання порядку денного.

За ч. 6 ст. 91 ГПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу (ч. 5 ст. 91 ГПК України).

При цьому, частиною 5 ст. 91 ГПК України встановлено, що учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Отже, з аналізу вказаної норми процесуального права вбачається, що у учасника справи існує обов`язок засвідчити копію документу своїм підписом із зазначенням дати здійснення цього підпису в тому випадку, якщо в нього наявний оригінал цього документу. У випадку його відсутності, у особи існує обов`язок вказати у кого знаходиться цей оригінал.

Водночас, у постановах від 28.07.2021 у справі № 917/1500/18 (917/1932/20), від 05.03.2020 у справі № 910/1584/19 Верховний Суду вказав, якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі, для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

Вказуючи на те, що позивачами не надано належної копії протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку від 24.01.2020 з листами опитування, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивачами на виконання вимог абз. 1 ч. 5 ст. 91 ГПК України в тексті позовної заяви (а.с. 13, т. 1) та в додатках до неї (а.с. 14, т. 1) зазначено, що оригінали цих документів - протоколу загальних зборів ОСББ «Гвоздичний-Тіниста» від 24.01.2020 з листами опитування знаходяться у відповідача. А за наявності сумнівів у достовірності наданих позивачами копії документів, з огляду на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 917/1500/18 (917/1932/20), від 05.03.2020 у справі № 910/1584/19 суд міг, однак не витребував їх оригіналів у відповідача, тоді як вони мають зберігатись саме у останнього (на що вказав суд касаційної інстанції у постанові від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17 вирішуючи питання прийняття доказів у справі), не здійснив їх огляду в судовому засіданні з наступним поверненням їх відповідачу, чим не дотримався вимог ст. 91 ГПК України, ст. 86 ГПК України.

Отже, у випадку сумніву у достовірності наданого доказу, суд не позбавлений права витребувати той чи інший документ (оригінал) у особи в якої він знаходиться та здійснити розгляд справи відповідно до вимог ст. 86 ГПК України.

Також вважаю помилковими висновки суду касаційної інстанції про те, що відмова у позові у зв?язку із ненаданням позивачами належним чином засвідченої копії оспорюваного протоколу не є надмірним формалізмом, а є проявом реалізації принципу верховенства права та принципів господарського судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності, змагальності та диспозитивності з огляду на таке.

Статтею 2 ГПК України зазначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права (п. 1 ч. 3 ст. 2 ГПК України), рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (ч. 2 ч. 3 ст. 2 ГПК України); змагальність і диспозитивність (п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ст. 11 ГПК України).

Верховенство права- це панування права в різних формах у суспільстві.

Верховенство права повинно втілюватися у правотворчу та правозастосовну діяльність держави, також у закони, які за своїм змістом мають бути прозорими та пронизані ідеями справедливості, свободи і рівності; по-друге, право не обмежується тільки рамками законодавства, воно містить в собі і норми моралі, і традиції, і звичаєві норми, а також повністю базується на справедливості; по-третє, ототожнення права і закону є помилковим, тому що закон, який порушує права та обмежує свободу і рівність особи, визнається несправедливим, а отже, таким, що не відповідає праву.

З огляду на вказаний принцип суд має ухвалювати законні і справедливі рішення, де пріоритет надається правам та інтересам особи.

Принцип рівності перед законом і судом закріплено в ст. 7 ГПК України.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом означає забезпечення особі рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом обсягом прав і свобод. Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ст. 55 Конституції України.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Щодо принципу змагальності і диспозитивності, то їх зміст розкритий в ст. ст. 13, 14 ГПК України.

За ч. 2 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 14 ГПК України).

Надмірний формалізм - це суворе трактування судами процесуального права, внаслідок чого обмежується право особи в доступі до правосуддя.

Необхідно зазначити, що право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду. Однак, застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

При вирішенні питання прийняття доказів суди мають керуватись вказаними принципами господарського судочинства у сукупності, не порушувати принципу верховенства права та не вдаватись до надмірного формалізму, чим позбавляти особу в доступі до правосуддя.

Вважаю, що у цьому випадку, суди, застосувавши вказані принципи, мали забезпечити позивачам можливості оскаржити дію, яка, на думку останніх, порушує їх права, а не позбавляти їх в доступі на звернення до суду і отримання судового захисту з формальних підстав.

Щодо висновків суду касаційної інстанції про те, що справа розглядалась судами неодноразово, позивачі не були позбавлені можливості надати суду відповідні копії оспорюваного рішення загальних зборів або ж звернутись до суду з відповідним клопотанням про витребування у відповідача необхідних документів, для надання їх суду, чого не було виконано позивачами, у межах визначених ГПК України (п. 61 постанови), необхідно зазначити, що матеріали справи містять документи, які надавались позивачами разом з позовною заявою і яким надана судами суперечна оцінка - в одних випадках вони прийняті як належний доказ, а в інших - ні. Крім того, постановою Верховного Суду від 06.09.2021 справа № 916/3074/20 направлялась на новий розгляд не до суду першої інстанції, а до апеляційного господарського суду, в якому докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються лише у виняткових випадках. Разом з тим, суд апеляційної інстанції при повторному розгляді справи з метою належного розгляду справи і, виконавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.09.2021, не позбавлений був права витребувати оригінал спірного протоколу разом з листами опитування і з власної ініціативи.

Також, не погоджуюсь з висновком Верховного Суду, що під час розгляду цієї справи, судами першої та апеляційної інстанції було враховано вказівки Верховного Суду, викладені в постанові від 06.09.2021 у цій справі (п. 55 постанови) з огляду на таке.

У постанові від 06.09.2021 у справі № 916/3074/20 Верховний Суд скасував постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.06.2021 у справі № 916/3074/20, якою позов було задоволено і визнано недійсними рішення загальних зборів ОСББ «Гвоздичний -Тіниста», оформлені протоколом від 24.01.2020 зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням вул. Тіниста, 10, Гвоздичний провулок, 3, 3-А , і справу передано на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд зазначив:

- апеляційному суду необхідно було застосовувати положення Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» № 2866-ІІІ, оскільки, в цьому випадку, оспорюються рішення загальних зборів вже створеного ОСББ;

- суд апеляційної інстанції безпідставно здійснював оцінку листів опитування на предмет відповідності їх вимогам законодавства, посилаючись при цьому, на положення Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII, які, в цьому випадку не слід було застосовувати;

- апеляційному суду необхідно було врахувати, що встановлення окремих порушень під час скликання та проведення загальних зборів учасників юридичних осіб не призводить до обов`язкового визнання недійсним рішення таких зборів. Наприклад, відсутність доказів повідомлення учасника про скликання загальних зборів не є підставою для визнання недійсними рішень таких зборів, якщо буде встановлено присутність учасника (його представника) на оспорюваних загальних зборах;

- розглядаючи спір про визнання недійсним рішень загальних зборів з підстав порушень, допущених під час скликання та проведення загальних зборів, повинен встановити, порушення прав позивача оспорюваним рішенням загальних зборів, чого, в даному випадку, не було належним чином встановлено, що призвело до прийняття апеляційним судом передчасного висновку про задоволення позову;

- апеляційний суд, приймаючи постанову, порушив положення ст. ст. 267, 269 ГПК України;

- під час нового розгляду справи господарському суду необхідно взяти до уваги вище вказане, всебічно, повно і об`єктивно дослідити наявні у справі докази, надати їм оцінку і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.

Жодної із вказівки Верховного Суду, яка містяться у постанові від 06.09.2021 у справі № 916/3074/20, апеляційний господарський суд не виконав, що вбачається зі змісту оскаржуваного рішення апеляційного господарського суду, а ним було лише переписано рішення суду першої інстанції, який дійшов висновку про відмову у позові з огляду надання позивачами незасвідченого оспорюваного протоколу ОСББ з листами опитування згідно з вимог п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, що не відповідає вимогам ст. 316 ГПК України.

При цьому, недоречними є зазначення Верховним Судом про виконання його вказівок судом першої інстанції, адже місцевий господарський суд не міг виконати вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.09.2021, оскільки справа направлялась на новий розгляд не до суду першої інстанції, а до апеляційного господарського суду.

Щодо зазначення Верховним Судом про безпідставність посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17 з огляду на те, що в них інший предмет спору, ніж у справі, яка переглядається, то вважаю ці висновки помилковими, адже як у справах № 474/100/16-ц, № 904/8549/17, так і справі, яка переглядається, серед іншого, вирішувалось питання доказів, а саме: можливості розгляду справи за копіями документів, а не їх оригіналами. Подібність справи встановлюється з урахуванням сукупності критеріїв, визначається обставинами кожної конкретної справи, а не лише виходячи із предмету спору, на що помилково посилався Верховний Суд у цій справі.

Крім того, встановивши неподібність правовідносин у справі, яка переглядається, із справами, на які посилається скаржник в обґрунтування п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, Верховний Суд повинен був закрити провадження у справі з цієї підстави згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України, а не залишати судові рішення без змін з цих підстав.

Суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили розгляд спору з урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 904/8549/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 474/100/16-ц, відповідно до яких відповідач має довести невідповідність копії документу (спірного протоколу ОСББ) оригіналу цього документу, який знаходиться у останнього, на які ОСОБА_1 посилався в обґрунтування підстави касаційного оскарження, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України; не вирішили питання про витребування у відповідача оригіналу зазначеного протоколу з листами опитування з власної ініціативи, і не здійснили їх огляду в судовому засіданні, враховуючи наявність сумнівів у достовірності цих письмових доказів, що відповідає висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції від 28.07.2021 у справі № 917/1500/18 (917/1932/20), від 05.03.2020 у справі № 910/1584/19; безпідставно самоусунулися від дослідження обставин справи та від її розгляду по суті, чим неправомірно обмежили право позивачів на доступ до суду, що є недопустимим. Вважаю, що оскаржувані судові рішення необхідно було скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду, а не залишати їх в силі, що помилково вирішив Верховний Суд у постанові від 15.06.2022.

Суддя Л. Стратієнко