РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.02.2022Справа № 910/13302/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., за участі секретаря судового засідання Лазоренко В.О., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Акціонерного товариство "УКРТРАНСГАЗ" (Кловський узвіз, 9/1, Київ, 01021, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія" (вул. Стратегічне шосе 2, літ А, Київ, 03028, )

про стягнення 3 443 329,08 грн,

Представники учасників справи: згідно протоколу судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія" (далі - відповідач) про стягнення 3 443 329,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно набуто майно - природний газ, належний позивачу у розмірі 265, 372 тис. куб. м. у січні 2017, у лютому 2017, у квітні 2017, у зв`язку з чим виникла заявлена до стягнення заборгованість у сумі 3 443 329, 08 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання на 22.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2021 підготовче засідання відкладено на 20.10.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2021 продовжено строки підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 17.11.2021.

09.11.2021 до відділу діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія" надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач визначає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки позивач не зазначає, що між сторонами укладено договір, який чітко визначає добову норму споживання газу, при цьому позивач має право при її перевищенні обмежити транспортування газу, позивачем не доведено відсутності підстав для набуття майна, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання послуг з транспортування природного газу відповідачу в обсягах, вказаних у позовній заяві, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту набуття майна.

Разом з відзивом відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

У підготовчому засіданні 17.11.2021 судом оголошено перерву до 02.12.2021.

22.11.2021 до відділу діловодства суду від Акціонерного товариство "УКРТРАНСГАЗ" надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив про безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві, зокрема що укладений між сторонами договір є договором про надання послуг, а отже не може бути правовою підставою для постачання природного газу; оскільки відповідачу у січні - квітні та травні 2017 року не було подано до газотранспортної системи жодного обсягу природного газу, то відбір природного газу відповідачем був здійснений з обсягів природного газу позивача; строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, а відтак підлягає захисту на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу №910/13302/21 до розгляду по суті на 12.01.2022.

13.12.2021 до відділу діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія" надійшли заперечення на відповідь, у яких зазначено, що можливість відбору підприємствами теплокомуненергетики із газотранспортної системи погоджених у відповідних договорах з Компанією обсягів природного газу перебуває у безпосередній залежності від належного виконання АТ "НАК "Нафтогаз України" своїх зобов`язань з підтвердження обсягів природного газу шляхом своєчасної видачі номінацій, позивачу достеменно невідомо, ким саме був спожитий спірний об`єм природного газу, позивачем не наведено поважності причин пропуску позовної давності.

Разом з запереченнями на відповідь відповідачем подано заяву про поновлення пропущеного з поважних причин строку на подання заперечень на відповідь.

Розгляд справи по суті, призначений на 12.01.2022 не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Ягічевої Н.І. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2022 призначено розгляд справи по суті на 02.02.2022.

У судовому засіданні 02.02.2022 суд на місці постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про поновлення процесуальних строків та долучення до матеріалів справи заперечень на відповідь на відзив.

Відповідно до частини 1, 3, 4, 6 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

У заяві про поновлення пропущеного з поважних причин строку та про долучення до матеріалів справи заперечень на відповідь представник відповідача зазначає, що була відсутня у судовому засіданні під час закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті у зв`язку з перебуванням на лікарняному.

На підтвердження вказаних обставин до заяви долучено виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Відтак, суд дійшов висновку щодо поважності причин пропуску відповідачем процесуального строку та поновлення пропущеного процесуального строку на подання заперечень на відповідь.

У судовому засіданні 02.02.2022 суд оголосив перерву розгляду справи по суті до 10.02.2022.

У судовому засіданні 10.02.2022 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, в свою чергу представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив відмовити.

У судовому засіданні 10.02.2022 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва.

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено судом, Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" (нова назва - Акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ") (далі - позивач) виконувало функції оператора газотранспортної системи (далі - оператор ГТС), що підтверджується ліцензією на здійснення відповідної діяльності серії АЕ №194511 від 11.03.2013.

Відповідно до п. 19 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).

Частиною першою ст. 20 цього закону встановлено, що оператор газотранспортної системи на виключних засадах відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання в належному стані та розвиток, включаючи нове будівництво та реконструкцію, газотранспортної системи з метою задоволення очікуваного попиту суб`єктів ринку природного газу на послуги транспортування природного газу, враховуючи поступовий розвиток ринку природного газу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про ринок природного газу" з метою виконання функцій, передбачених частиною першою статті 20 цього Закону, оператор газотранспортної системи, зокрема, зобов`язаний здійснювати балансування та функції оперативно-диспетчерського управління газотранспортною системою в економний, прозорий та недискримінаційний спосіб.

За приписами п. 10 розділу XIII Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс ГТС) оператор газотранспортної системи для забезпечення власної господарської діяльності (у тому числі для балансування, власних виробничо-технічних потреб, покриття витрат та виробничо-технологічних витрат) придбаває природний газ у власника природного газу (у тому числі у газовидобувного підприємства, оптового продавця, постачальника) на загальних підставах та ринкових умовах.

Між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець) та Публічним акціонерним товариством "УКРТРАНСГАЗ" (далі - покупець) були укладені договори про закупівлю природного газу від 31.01.2017 №-ВТВ та від 30.04.2017 №-ВТВ, за умовами яких продавець зобов`язується передати у власність покупцеві у січні-квітні 2017 року газ природний, скраплений або в газоподібному стані (природний газ (природний газ для забезпечення балансування), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

На виконання наведених положень законодавства та умов договорів позивачем було придбано природного газу в загальному обсязі 1 394 545, 543 куб. м., а саме: у січні 2017 року 731 439, 744 куб.м. на суму 6 125 661 568, 06 грн; у лютому 2017 року 643 105, 799 куб.м. на суму 5 919 145 774, 00 грн, у квітні 2017 року 20 000, 00 грн на суму 148 704 000, 00 грн, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу.

Як вбачається зі звітів про поділ фактичного обсягу природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ "Київгаз" між замовниками послуг транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів (споживачів) за січень, лютий 2017 року та Алокацією (звітом) про поділ фактичного обсягу (об`єму) природного газу, відібраного з точки виходу виходу ПАТ "Київгаз" між замовниками послуг транспортування (постачальниками) за квітень 2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія" (далі - відповідач) здійснив відбір з газотранспортної системи 265, 372 тис. куб. м. природного газу, а саме: в обсязі 140, 920 тис. куб. м. у січні 2017 року, 122, 080 тис. куб. м. у лютому 2017 року та 2, 372 тис. куб. м. у квітні 2017 року.

При цьому, позивач вказує на відсутність замовників послуг транспортування та фактичної передачі в порядку, визначеному Кодексом ГТС будь-яким суб`єктом ринку природного газу зазначених обсягів на вході до газотранспортної системи для його подальшого транспортування для відповідача.

Відтак, оскільки відповідач, незважаючи на відсутність будь-яких договірних відносин з позивачем щодо передачі майна, з огляду на відсутність у відповідача постачальника відповідних обсягів природного газу, позивач зазначає, що відбір природного газу в обсязі 265, 372 тис. куб. м. здійснений відповідачем без будь-яких правових підстав, позивач на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України просить стягнути вартість природного газу у сумі 3 443 329, 08 грн.

Оцінюючи подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, оскільки позивач вказує на відбір природного газу відповідачем, який йому належить, підлягає встановленню наявність або відсутність підстав для такого споживання.

Відповідно до пункту 4 глави 3 розділу I Кодексу ГТС 4 експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключно оператор газотранспортної системи.

За визначеннями, наведеними у пункті 5 глави 1 розділу I Кодексу ГТС фізичне балансування - заходи, що вживаються оператором газотранспортної системи для забезпечення цілісності газотранспортної системи, а саме, необхідного співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу, і обсягів природного газу, фізично відібраного з точок виходу, в свою чергу, замовник послуг транспортування - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка на підставі договору транспортування, укладеного з оператором газотранспортної системи, замовляє одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу.

Відповідно до розділу XII Кодексу ГТС для забезпечення належного виконання оператором газотранспортної системи процедури алокації оператори газорозподільних систем, суміжні газовидобувні підприємства, газовидобувні підприємства, підключені безпосередньо до газорозподільної системи, оператор газосховищ, оператор установки LNG зобов`язані надавати інформацію про обсяги подачі та/або відбору природного газу за формою оператора газотранспортної системи, розміщеною на його веб-сайті та у строки, визначені цим Кодексом. При цьому відповідальність за правильність наданої інформації несуть надавачі такої інформації (п. 3 глави 1 розділу XII Кодексу ГТС).

Для забезпечення належного виконання оператором газотранспортної системи процедури алокації по замовниках послуг транспортування (в розрізі його споживачів) в точках виходу до газорозподільних систем оператори відповідних газорозподільних систем зобов`язані подавати оператору газотранспортної системи інформацію про фактичний обсяг споживання природного газу кожним споживачем (у тому числі побутовим споживачем), об`єкти якого підключені до газорозподільної системи та якому (його точкам комерційного обліку) оператор газорозподільної системи в установленому порядку присвоїв персональний EIC-код як суб`єкта ринку природного газу (окремої точки комерційного обліку) та передав його до бази даних оператора газотранспортної системи (п. 1 глави 3 розділу XII Кодексу ГТС).

Алокація фактичних обсягів споживача можлива тільки на постачальника, зазначеного у відповідній підтвердженій номінації/місячній номінації/реномінації, крім визначених випадків. У разі несанкціонованого відбору газу споживачем весь відповідний обсяг вноситься в алокацію на відповідного оператора газорозподільної системи, а по прямому споживачу - на оператора газотранспортної системи (п. 8 глави 3 розділу XII Кодексу ГТС).

З урахування вищевикладеного суд дійшов висновку, що для того аби відбір природного газу був здійснений у відповідності до законодавства, необхідна наявність суб`єкта ринку природного газу, який повинен подати оператору газотранспортної системи відповідну номінацію та здійснити передачу на вході до газотранспортної системи відповідних обсягів природного газу.

Несанкціонований відбір природного газу - це відбір природного газу: за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу (пункт 5 глави 1 розділу I Кодексу ГТС).

При цьому, несанкціонований відбір природного газу є правопорушенням на ринку природного газу, за яке суб`єкти ринку природного газу несуть відповідальність згідно із законом (частина 1, 2 статті 59 Закону України Про ринок природного газу).

Відтак, враховуючи відсутність номінацій щодо відбору природного газу відповідачем

з газотранспортної системи 265, 372 тис. куб. м. природного газу, а саме у січні/лютому/квітні 2017 року, суд дійшов висновку про безпідставність відбору природного газу відповідачем, власником якого є позивач, доказів зворотного суду не надано.

Також, судом не враховуються посилання відповідача на наявність укладеного між позивачем та відповідачем договору № від 01.04.2016 на транспортування природного газу, оскільки відповідно до умов п. 2.3 цього договору при отриманні газу від замовника на пунктах приймання-передачі в магістральні трубопроводи Газотранспортне підприємство (позивач) не набуває права власності на отриманий для транспортування газ, та умовами цього договору не передбачено положень щодо переходу права власності на природний газ від позивача до відповідача.

На підтвердження вартості безпідставно набутого майна позивачем надано Інформацію про середньозважені ціни на природний газ за результатами електронних біржових торгів на Українській енергетичній біржі станом на 01.07.2021.

Таким чином вартість безпідставно набутого майна становить 3 443 329, 08 грн (265, 372 тисю куб. м. * 12 975, 48 грн.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Водночас, під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, з огляду на те, що позивачем порушено трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 Цивільного кодексу України.

У відповідності до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

За змістом частини 5 статті 267 якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який діяв до моменту звернення позивача з позовом.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.".

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 258 пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та встановлені судом обставини, а саме, дату звернення позивача із даним позовом до суду - 12.08.2021, та вимоги позивача про стягнення вартості безпідставно набутого майна в квітні 2017 року, трирічна позовна давність щодо цих вимог у справі позивачем не пропущена.

Щодо позовних вимог в частині стягнення вартості безпідставно набутого майна в січні та лютому 2017 року суд зазначає наступне.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

В обґрунтування причин поважності пропуску строку позовної давності позивач посилається на ті обставини, що звертався до суду з позовами щодо захисту свого права, втім лише після встановлення судом апеляційної інстанції у постанові від 24.06.2021 у справі №910/11215/18 обставин щодо споживання спірних обсягів природного газу позивач довідався про особу, яка таке право порушила.

Так, зі змісту постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2021 у справі №910/11215/18 вбачається, що - в січні 2017 року споживачем ТОВ "КП "Українська житлова компанія" був спожитий обсяг природного газу в розмірі 140,920 тис. куб. м., постачальником якого було НАК "Нафтогаз України"; - в лютому 2017 року споживачем ТОВ "КП "Українська житлова компанія" був спожитий обсяг природного газу в розмірі 122,080 тис. куб. м., постачальником якого було НАК "Нафтогаз України"; - в квітні 2017 року споживачем ТОВ КП "Українська житлова компанія" був спожитий обсяг природного газу в розмірі 2,372 тис. куб. м., постачальником якого було НАК "Нафтогаз України".

Як зазначено у даній постанові, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав вважати, що саме відповідачем (Публічним акціонерним товариством "Київгаз"), який здійснює діяльність з розподілу природного газу, набуто у власність та збережено природний газ в обсязі 11929,660 тис. куб. м.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, позивач звертався за захистом свого порушеного права щодо повернення йому на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України набутого без достатньої підстави природного газу.

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів.

Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 року у справі № 922/1467/19.

Ураховуючи викладене, зважаючи на факт відкриття Господарським судом міста Києва провадження 10.09.2018 у справі 910/11215/18 та її тривалий розгляд - до 24.06.2021, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до суду з позовною заявою у цій справі 12.08.2021, тобто через незначний проміжок часу після прийняття постанови, суд визнає поважними причини пропущення позивачем позовної давності, у зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем подано суду належні та переконливі докази на підтвердження несанкціонованого відбору природного газу відповідачем, а відповідач, в свою чергу, не подав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо споживання природного газу відповідачем безпідставно.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 86, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариство "УКРТРАНСГАЗ" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КП "Українська житлова компанія" (вул. Стратегічне шосе 2, літ А, Київ, 03028, ) на користь Акціонерного товариство "УКРТРАНСГАЗ" (Кловський узвіз, 9/1, Київ, 01021, ) вартість безпідставно набутого майна - природного газу у розмірі 3 443 329 (три мільйони чотириста сорок три тисячі триста двадцять дев`ять) грн 08 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 51 649 (п`ятдесят одна тисяча шістсот сорок дев`ять) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати позивачу наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

У зв`язку з перебуванням судді Ягічевої Н.І. у відпустці підписання повного тексту рішення здійснюєтсья після виходу судді з відпустки.

Повний текст рішення складено та підписано 24.06.2022.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА