ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 липня 2022 року Справа № 903/358/22

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/358/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне підприємство «Захід» про стягнення 77681,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

25.05.2022 Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 77681,94 грн. заборгованості, в т.ч.: 19501,34 грн. інфляційні втрати та 58180,60 грн. 3% річних.

Заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 31.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалу суду надіслано відповідачу поштовим зв`язком 01.06.2022, отримано 03.06.2022, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №892.

Строк для подання відзиву до 21.06.2022.

14.06.2022 ОСОБА_1 надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Позивач отримав відзив 21.06.2022, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" № 505.

Строк для подачі відповіді на відзив до 24.06.2022.

Відповідь на відзив відповідача на адресу суду не надходила.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.09.2017 ОСОБА_1 як директор Приватного підприємства Захід підписала заяву на відкриття рахунку та анкету про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг (надалі-заява) ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (а.с.11-12).

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови), Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua.

29.09.2017 між Акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №Р 215889760, предметом якого є надання поруки відповідачем - ОСОБА_1 за виконання зобов`язань позичальника, які випливають з Кредитного договору (а.с.63-65).

Умовами вказаного договору передбачено, що ОСОБА_1 надала поруку перед кредитором за виконання ПП «Захід» зобов`язань зі сплати кредиту у розмірі 45000,0 грн. (п.п. «г» п 1.1.1 ч.І договір поруки № Р215889760.

Відповідно до пункту 1.1.1. договору поруки якщо під час виконання «Угодні» зобов`язання боржника, що забезпечені цим договором збільшуються, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, поручитель при укладенні цього договору дає свою згоду на збільшення зобов`язань за угодою у розмірі таких збільшень. Додаткових узгоджень про такі збільшення з поручителем не потрібні.

Водночас пунктом 4.2. договору поруки встановлено, що зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідного договору про внесення змін.

ОСОБА_1 , як поручитель, письмової згоди на збільшення кредитного ліміту 1111 «Захід» з 45 000,00 грн до 600000,00 грн, а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності не надавала, і відповідні зміни до договору поруки в письмовому вигляді сторонами не вносилися.

Оскільки кредитний ліміт за кредитними зобов`язаннями боржника збільшено без належного погодження з поручителем, то порука за договором від 26 вересня 2017 року № Р215889760 є припиненою в силу положень частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції), відтак, будь-які зобов`язання у ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанком» за договором поруки від 26.09.2017 № Р215889760 відсутні.

В 2019 році АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог -ПП «Захід» про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 611487,91 грн., згідно договору поруки №Р215889760 від 26.09.2017 року.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 18 березня 2020 року в справі №903/998/19 позов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 611487,91 грн. задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на корись акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 439791,42 грн. заборгованості за кредитом та 6596,87 грн. судового збору. У задоволенні позову в частині стягнення 171696,49 грн. заборгованості за кредитом відмовлено (а.с.31-33).

01 липня 2020 року Північно-західним апеляційним господарським судом винесена постанова, якою апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 18 березня 2020 року - без змін.

Зазначені рішення були оскаржені ОСОБА_1 в касаційному порядку.

09.10.2020 Верховним Судом була винесена Постанова по справі №903/998/19, якою рішення Господарського суду Волинської області від 18.03.2020 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 по справі №903/998/19 скасовано, в задоволенні позову відмовлено повністю.

В пункті 7.15 вищевказаної постанови Верховний Суд зазначив, що «... установивши, що кредитний ліміт за кредитними зобов`язаннями боржника збільшено без погодження з поручителем, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача спірної суми, оскільки порука за Договором є припиненою в силу положень частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).»

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як визначено ч.ч. 2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Волинської області від 18.03.2020 в справі №903/998/19 скасоване Верховним Судом з підстави припинення договору поруки №Р 215889760 від 26.09.2017, а отже, будь-які зобов`язання у ОСОБА_1 перед АК КБ «Приватбанк» за договором поруки №Р215889760 від 26.09.2017, в тому числі зі сплати 3% річних та інфляційних втрат, відсутні.

На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити з покладенням на позивача судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне підприємство «Захід» про стягнення 77681,94 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар