ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2022 р. м. Житомир Справа № 906/564/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання: Шундрик Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Невичевич М.В., керівник, витяг з ЄДР;

від відповідача: не з`явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до ОСОБА_1

про звільнення торговельного майданчика та стягнення 39 582,20грн неустойки

Господарським судом Житомирської області за правилами загального позовного провадження розглядалася справа за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" ОСОБА_1 про звільнення торговельного майданчика та стягнення 39 582,20грн неустойки.

Правовими підставами позову позивачем зазначено ч.2 ст.758 Цивільного кодексу України; фактичними підставами - п.4.2.5. договору оренди №247 від 31.12.2013.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.12.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021, відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 08.06.2021 касаційну скаргу Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" задоволено частково; постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 та рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2020 у справі №906/564/20 скасовано; справу №906/564/20 передано на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2021 здійснено автоматичний розподіл справи та справу №906/564/20 передано на новий розгляд судді Шніт А.В.

Ухвалою господарського суду від 19.07.2021 постановлено справу №906/564/20 прийняти до розгляду та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 18.11.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу №906/564/20 до судового розгляду по суті; призначити судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 02.05.2022 постановлено призначити судове засідання для розгляду справи по суті на 14.06.2022 об 11:40.

Представник позивача в судовому засіданні 14.06.2022 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснив, що вірним варто вважати період нарахування неустойки з 01.04.2016 по 30.04.2020 - 49 місяців.

Зазначив, що вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Представник відповідача в судове засідання 14.06.2022 не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча з часом, датою та місцем розгляду справи був ознайомлений вчасно і належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 243, т.1).

Відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, варто зауважити, що відповідач правом подати відзив на позов не скористався.

Враховуючи, що явка представника відповідача в судове засідання обов`язковою не визнавалася, суд, підставі ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що неявка представника останнього не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

31.12.2013 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець, позивач) та Приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендар, відповідач) укладено договір оренди №247 (а.с. 13, т.1) (далі - Договір).

Згідно п.1.1 Договору предметом договору є торгівельний майданчик НОМЕР_2, загальною площею 7кв.м, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торгівельних місць ринку.

Відповідно до п.1.3 даного Договору об`єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торговельної діяльності.

За умовами п.2.1 укладеного між сторонами Договору Орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до п.6.

Пунктом 3.1. Договору сторони визначили, що орендна плата складає 403,90грн на місяць та вноситься орендарем на розрахунковий рахунок або в касу орендодавця до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

Відповідно до п.4.3.3 Договору відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Згідно п.4.3.8 Договору в разі припинення або розірвання договору, орендар у 7-ми денний термін зобов`язується звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

Відповідно до п.6.1 Договору останній укладено на 1 рік, і діє з 01.01.2014 до 31.12.2014 включно. Пунктом 6.3 Договору передбачено право орендаря на його пролонгацію, порядок та строки продовження дії даного договору.

У матеріалах справи міститься постанова Рівненського апеляційного Господарського суду від 16.08.2016 у справі №906/422/16 (а.с. 18-21, т.1), якою ухвалено апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016 у справі №906/422/16 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Так, рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016 у справі №906/422/16 позов Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 17 407,98грн неустойки за неповернення об`єкту оренди згідно договору оренди №247 від 31.12.2013, за період 01.07.2014 по 01.04.2016, задоволено повністю.

02.02.2018 позивачем надіслано на адресу відповідача претензію №79 з вимогою погасити заборгованість згідно рішення Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016 у справі №906/422/16 та звільнити торгівельний майданчик НОМЕР_2, або прийняти пропозицію щодо укладення нового договору оренди даного торгового місця (а.с. 14, т.1).

Вказана претензія отримана відповідачем, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 14, т.1, на звороті), проте, залишена останнім без відповіді та без задоволення.

13.02.2019 позивач направив відповідачу лист №31, в якому пропонував терміново сплатити заборгованість за рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016 у справі №906/422/16, укласти договір на торгівельний майданчик НОМЕР_2 на 2019 рік або повернути його ПР "Кооперативний ринок" згідно акта прийому-передачі ( а.с. 15, т.1).

Даний лист отриманий відповідачем, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 15, т.1, на звороті). Однак, останній залишив лист-вимогу №31 від 13.02.2019 без відповіді та без задоволення.

У матеріалах справи міститься копія рішення Господарського суду Житомирської області від 21.10.2019 у справі №906/745/19 за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення 33 025,20грн неустойки за час прострочення користування торгівельним майданчиком з 01.04.2016 по 01.07.2019, яким у позові відмовлено (а.с. 22-25, т.1).

05.03.2020 позивач направив відповідачу лист №53, в якому, з посиланням на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016 у справі №906/422/16 та рішення Господарського суду Житомирської області від 21.10.2019 у справі №906/745/19, просив звільнити торгівельний майданчик НОМЕР_2 від кіоску або надати ПР "Кооперативний ринок" можливість перемістити кіоск на штраф майданчик. Одночасно, запропонував відповідачу продовжити співпрацю шляхом укладення договору на 2020 рік (а.с. 16, т.1).

Даний лист отриманий відповідачем, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 16, т.1, на звороті). Водночас, останній залишив лист-вимогу №53 від 05.03.2020 без відповіді та без задоволення.

01.04.2020 складено акт, який підписано як комісією у складі заступника директора ПР "Кооперативний ринок" Княжика О.М., охоронника ОСОБА_2 , контролера ринку ОСОБА_3 та депутата Коростишівської міської ради Станчика С.М., про те, що станом на дату його складання Відповідач не звільнила від товару кіоск, який розміщений на торговельному майданчику НОМЕР_2, що унеможливлює його переміщення на штраф майданчик (а.с. 17, т.1).

Варто зауважити, що Договір був укладений між позивачем і ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем. ОСОБА_1 з 25.06.2012 була зареєстрована як фізична особа-підприємець (ФОП), однак припинила підприємницьку діяльність 24.01.2018, про що свідчить Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 21.05.2020 (а.с. 11-12, т.1). Тобто, станом на час подання позову до суду відповідач не мала статусу ФОП.

Разом з тим, Договір укладений з відповідачем як ФОП для провадження торговельної діяльності, тобто для комерційного використання, правовідносини, пов`язані з його використанням, є господарськими, а тому спір у даній справі з урахуванням положень статей 3, 4, 20, 45 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статей 51, 52 Цивільного кодексу України підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі до ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик НОМЕР_2 шляхом вивозу кіоску за межі ПР "Кооперативний ринок", а також стягнення 39 582,20грн неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обов`язку щодо повернення торгівельного майданчика за період 01.04.2016-01.05.2020.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування сторін, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 15,16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (стаття 759 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною 2 зазначеної норми, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, від 06.07.2021 у справі №906/562/20.

За змістом статті 42 Господарського кодексу України вбачається, що підприємництво як самостійна, ініціативна, систематична господарська діяльність, здійснюється суб`єктами господарської діяльності на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємницька діяльність у вигляді надання індивідуально визначеного майна в оренду іншим суб`єктам господарювання для використання його у господарській діяльності передбачає ризики, що можуть бути пов`язані з використанням (експлуатацією) об`єкта оренди, обслуговуванням, його монтажем (демонтажем) тощо.

Відтак, при укладенні договору оренди майна, призначеного для використання у господарській діяльності, орендар та орендодавець, керуючись принципом свободи договору, згідно із статтею 627 Цивільного кодексу України, можуть передбачити умови щодо особливостей передання об`єкта оренди від орендодавця до орендаря, експлуатації (використання) орендованого майна у процесі здійснення господарської діяльності орендарем, а також умови щодо повернення об`єкта оренди орендодавцю після спливу строку дії договору оренди.

Як судом зазначалося вище, пунктом 6.1 Договору передбачено, що його укладено на 1 рік і діє він з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Варто зазначити, що згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, процесуальний закон чітко визначає, що рішення суду в конкретній справі, розглянутій за правилами господарського судочинства, встановлює обставини щодо конкретних осіб (особи), які (яка) брали в участі в такій справі.

При цьому, преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювалися судом, що знайшло свої відображення у мотивувальній частині судового рішення (п.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17).

При вирішенні спору в даній справі преюдиціальне значення має рішення Господарського суду Житомирської області від 14.07.2016, залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.08.2018, у справі №906/422/16 про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі подвійної плати за користування торговельним майданчиком НОМЕР_2 за період з 28.06.2014 по 01.04.2016 на загальну суму 17 044,56грн на підставі ч.2 ст.785 ЦК України та встановлена цим рішенням суду обставина закінчення строку дії договору №247 у червні 2014 року (з врахуванням факту одержання орендарем претензії №177 від 25.06.2014, у якій, зокрема, містилась вимога про повернення майна, саме 27.06.2014), на що, в тому числі, звернув увагу Верховний Суд у постанові від 08.06.2021 у справі №906/564/20 (а.с. 165-178, т.1).

Таким чином, договір оренди №247 від 31.12.2013 припинив свою дію 27.06.2014.

Як судом зазначалося вище, за умовами пункту 4.3.8 Договору в разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язується у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві.

Суд зауважує, що укладений сторонами договір не містить умов щодо порядку повернення торгівельних майданчиків орендарем після закінчення його дії чи припинення.

При розгляді спорів про стягнення неустойки необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною 2 статті 785 ЦК України.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Тобто, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Так, відповідач, будучи обізнаним про прийняте Господарським судом Житомирської області рішення від 14.07.2014 у справі №906/422/16 про стягнення з нього 17 044,56грн неустойки за договором оренди №247 від 31.12.2013 за неповернення об`єкта оренди, заходів, які б свідчили про намагання чи намір повернути орендодавцю об`єкт оренди, не вживав та продовжує користуватися ним на даний час.

Крім того, як судом зазначалося вище, в матеріалах справи містяться, зокрема, претензія №79 від 02.02.2018, листи позивача №31 від 13.02.2019 та №53 від 05.03.2020, адресовані відповідачеві, з проханням сплатити заборгованість по орендній платі, а також з пропозицією укласти договір оренди на 2018, 2019 і 2020 роки - відповідно, або повернути торгівельний майданчик (а.с. 14-16, т. 1), які відповідачем залишені без відповіді та без виконання.

Враховуючи, що позивач просить звільнити від майна відповідача саме той предмет оренди - торгівельний майданчик НОМЕР_2, який він йому передав і який орендар повинен повернути, відповідач під час розгляду справи не довів належними доказами своїх доводів про відсутність належного йому кіоску на об`єкті оренди.

З огляду на викладене, під час розгляду справи судом встановлено факт невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин у встановлений пунктом 4.8.3 договору оренди №247 від 31.12.2013 строк, наявність поважних причин або обставин, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно, відповідачем не доведено.

Водночас, невчинення орендарем дій з повернення орендованого майна свідчить про недобросовісність його поведінки.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Крім того, на виконання вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/564/20, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 4.2.5 Договору передбачено, що у разі, якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, орендодавець переміщає тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торгівельному місці, на штрафмайданчик ринку.

Водночас, така умова договору є п р а в о м орендодавця, а не його о б о в ` я з к о м, та застосовується за його волевиявленням і не може перешкоджати зверненню з позовом про звільнення орендованого майна та стягнення неустойки. Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/564/20.

Тобто, позивач самостійно, на власний розсуд обирає для себе спосіб захисту своїх прав та/або законних інтересів, який він вважає найбільш ефективним, і якщо такий спосіб не суперечить договору або закону, суд не вправі відмовити в позові лише тому, що існував інший спосіб такого захисту. Про це, зокрема, зазначено також і в постанові Верховного Суду від 21.06.2021 у справі №906/561/20.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик НОМЕР_2 шляхом вивезення кіоску за межі підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 39 582,20грн неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 Цивільного кодексу України та статті 216 Господарського кодексу України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічні за змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №3-85гс14, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі №910/16362/18 (пункт 51), від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

Як судом зазначалося вище, під час розгляду справи встановлено факт невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, наявність поважних причин або обставин, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно, відповідачем не доведено. Водночас, невчинення орендарем дій з повернення орендованого майна свідчить про недобросовісність його поведінки.

Варто зауважити, що неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас, неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Отже, у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим утриманням у своєму володінні після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, який є релевантним до спірних правовідносинах у цій справи в аспекті застосування встановленого законом способу захисту порушеного права орендодавця, якщо після припинення договору найму наймач не виконує передбаченого диспозицією частини другої статті 785 ЦК України обов`язку щодо повернення речі.

Суд враховує, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини другої статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом в постановах від 10.04.2018 у справі №910/9328/17 та від 28.08.2018 у справі №913/155/17.

При цьому, обставини, відповідно до яких орендар, стосовно якого припинився договір оренди, фактично володіє, але не користується орендованим майном, не виключають право орендодавця вимагати стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 ЦК України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що обов`язок з повернення орендованого майна як законом, так і договором оренди №247 від 31.12.2013 був покладений саме на відповідача, який під час розгляду справи не надав будь-яких пояснень чи доказів того, що він повернув об`єкт оренди, вживав заходи з повернення об`єкта оренди позивачу, але незалежно від його бажання об`єкт оренди не був повернутий орендодавцю.

Враховуючи, що обов`язок з повернення орендованого майна як законом, так і Договором, був покладений саме на орендаря (відповідача), останній під час розгляду справи повинен був надати докази того, що він повернув об`єкт оренди або вживав заходів з повернення об`єкта оренди орендодавцю, проте, цього не зробив, і такі докази в матеріалах справи відсутні. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про правомірність заявлення позивачем вимог щодо стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної орендної плати за час користування торгівельними майданчиками у спірний період.

Перевіривши нарахування позивачем неустойки за час користування торгівельним майданчиком НОМЕР_2 після припинення договору оренди у період 01.04.2016-01.05.2020, суд дійшов висновку, що остання обрахована невірно, з огляду на наступне.

Як судом зазначалося вище, стягнення розміру неустойки за час користування торгівельним майданчиком НОМЕР_2 у період 01.04.2016-01.07.2019 вже було предметом судового розгляду в справі №906/745/19, тому, не може розглядатися у межах даної справи повторно.

Окрім того, варто зауважити, що розрахунковим періодом згідно договору оренди №247 від 31.12.2013 є саме календарний місяць. Відтак, вірним слід вважати період нарахування неустойки за час користування зазначеним вище торгівельним майданчиком після припинення договору оренди - 01.07.2019-30.04.2020.

Враховуючи викладене, суд здійснивши перерахунок розміру неустойки за час користування торгівельним майданчиком НОМЕР_2 у період 01.07.2019-30.04.2020, вважає правильною та обґрунтованою сумою неустойки, що підлягає до задоволення - 8 078,00грн (403,90грн (розмір орендної плати за місяць, згідно договору оренди №247 від 31.12.2013) х 2 (відповідно ст.785 ЦК України) х 10 місяців (кількість місяців прострочення у вказаному періоді).

У задоволенні решти позову суд відмовляє.

Згідно ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст.81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи докази, які містяться у матеріалах справи, а також норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про задоволення позову частково, а саме: в частині вимог щодо зобов`язання ОСОБА_1 звільнити торгівельний майданчик НОМЕР_2, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку, шляхом вивезення кіоску за межі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", а також про стягнення з неї 8 078,00грн неустойки (за період з 01.07.2019 по 30.04.2020). У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За приписами частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Крім того, у відповідності до приписів пункту 4 частини першої статті 315 ГПК України у резолютивній частині постанови зазначається, зокрема, про новий розподіл судових витрат у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення чи зміни рішення.

Таким чином, у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Коли ж приймається нове судове рішення апеляційної інстанції після скасування судового рішення місцевого господарського суду або судом касаційної інстанції після скасування судових рішень судів нижчих інстанцій, то розподіл сум судового збору здійснюється постановою відповідно апеляційної або касаційної інстанції, який прийняв нове рішення (відповідна правова позиція викладена, зокрема, у підпункті 4.4 пункту 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Враховуючи вищевикладене, необхідний розмір судового збору за подання касаційної скарги у даній справі (8 408,00грн) та зміст прохальної частини самої касаційної скарги №37 від 17.03.2021 (що містить дві вимоги), а також постанову Верховного Суду від 08.06.2021 (якою касаційну скаргу позивача задоволено частково), суд дійшов висновку за результатами нового розгляду даної справи покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 4 204,00грн.

Керуючись статтями123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) звільнити торгівельний майданчик НОМЕР_2, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку, шляхом вивезення кіоску за межі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок".

3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (12501, Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченко, буд. 40; ідентифікаційний код 31843604):

- 8 078,00грн неустойки;

- 4 204,00грн судового збору;

- 4 204,00грн судового збору за подання касаційної скарги.

4. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.06.22

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу на електронну адресу:

3 - відповідачу (рек. з пов.)