РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.06.2022Справа № 910/1819/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Єременок О.В., розглянув матеріали господарської справи

За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"

про стягнення 7 162,73 грн

За участю представників сторін:

від позивача Качкурова С.В. (довіреність № 27/09/21-04 від 27.09.2021)

від відповідача Джумурат В.М. (довіреність б/н від 02.05.2022)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду м. Києва звернулось з позовом Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (далі - відповідач) про стягнення 7 162,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, відповідно до договору відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 від 11.10.2018 набув права вимоги до відповідача за спожиту останнім теплову енергію, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом з вимогою про стягнення 7 162,73 грн, з яких: 5 537,28 грн - основна заборгованість, 1 112,99 грн - інфляційні втрати і 512,46 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 10.03.2022; встановлено строки для вчинення учасниками справи процесуальних дій.

Копія вказаної ухвали суду отримана позивачем 19.02.2022, а відповідачем - 21.02.2022, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 014 та 016

21.02.2022 від відповідача, в установлений судом строк, надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач відхилив позовні вимоги.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що у Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" відсутній договір на поставку теплової енергії за спірний період, позивачем не надано належних доказів споживання відповідачем відповідного енергоносія у спірний період. До того ж, вказаним учасником судового процесу було заявлено про застосування строків позовної давності.

Судове засідання, призначене на 10.03.2022, не відбулось, у зв`язку з введенням на території України режиму воєнного стану, а також перебуванням судді Удалової О.Г. у відпустці.

Ухвалою суду від 11.05.2022 призначено проведення судового засідання на 02.06.2022 та викликано представників сторін у судове засідання.

Копія вказаної ухвали суду отримана позивачем 16.05.2022, а відповідачем - 17.05.2022, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 014, 012 та 016.

17.05.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останнім заперечуються доводи відповідача, викладеним ним у відзиві на позов.

Ухвалою суду від 02.06.2022, яка занесена до протоколу судового засідання, поновлено позивачу строк для подання відповіді на відзив, запропоновано відповідачу подати заперечення, а також надати якісні копії документів долучених до відзиву на позов, відкладено розгляд справи на 23.06.2022.

07.06.2022 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

22.06.2022 позивачем подано додаткові пояснення

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору, суд вважав за можливе розглянути справу по суті.

У судовому засіданні 23.06.2022 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також підстави заперечень щодо задоволення таких вимог, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

11.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (найменування якого змінене на Акціонерне товариство "К.Енерго"), як кредитором, та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", як новим кредитором, укладено договір № 601-18 про відступлення права вимоги (цесії).

За умовами п.1.1 договору № 601-18 від 11.10.2018 кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями)) як такий, що підлягає стягненню зі споживача (споживачів) на загальну суму 497554936,91 грн станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01.08.2018 до дати укладення цього договору та коригувань платежів (п.1.1 договору цесії).

Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в додатку № 1 до цього договору. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку № 1 до цього договору (п.1.2 договору № 601-18 від 11.10.2018).

З укладенням цього договору кредитор відступає, новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або можуть виникнути після укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 до цього договору. Відступлення прав вимоги за додатковими грошовими зобов`язаннями (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, втрати від інфляції, судові витрати, витрати, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень) до основних грошових зобов`язань, які вже є предметом судового розгляду або вже підтверджені судовими рішеннями як такі, що підлягають стягненню зі споживача (споживачів), визначаються окремим договором (п. 1.3 договору № 601-18 від 11.10.2018).

Пунктом 2.1 договору № 601-18 від 11.10.2018 передбачено, що в рахунок оплати за відступлене право вимоги за цим договором на суму 497 554 936,91 грн новий кредитор прийняв 497 554 936,91 грн боргових зобов`язань кредитора перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що становить частину суми боргового зобов`язання за мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі № 910/7807/18.

Відповідно до п. 3.1.1 договору № 601-18 від 11.10.2018 сторони договору підтверджують, що на дату підписання додатку № 1 до цього договору за актами прийому-передачі кредитор передав новому кредитору оригінали або засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а також інші документи та інформацію (але в будь-якому випадку без виключень та обмежень договори та/або будь-яка первинна документація, яка підтверджує стан розрахунків споживача із кредитором, електронні інформаційні реєстри, бази, розрахунки позовних вимог, що заявлені до стягнення зі споживачів у судових спорах, рішення за результатами розгляду яких на дату укладання цього договору не прийняті, акти звіряння розрахунків).

Згідно з додатком № 1 до договору цесії позивач прийняв право вимоги до відповідача на суму 5 537,28 грн за номером договору (особового рахунку № 320228-06).

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 80 від 09.02.2011 вирішено закріпити за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» на праві господарського відання майно згідно з додатком, зокрема, згідно з п. 452 додатку до вказаного розпорядження за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 3670,80 кв. м. та нежилих приміщень 84,60 кв. м.

Водночас, як вказується відповідачем, відповідно до вищевказаного розпорядження багатоквартирний будинок АДРЕСА_1, який територіально знаходиться в Шевченківському районі міста Києва, належить до сфери управління відповідача у даній справі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору.

Відповідно до частини 2 статті 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (частина 2 статті 517 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 518 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

З правових конструкції відповідних правових норм випливають як обов`язки нового кредитора у зобов`язанні, зокрема, на нового кредитора покладається обов`язок повідомити боржника про перехід прав у зобов`язанні, оскільки в протилежному випадку новий кредитор несе ризик настання для себе різного роду несприятливих правових наслідків, так і права боржника у такому зобов`язанні, за якими, боржник має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором, не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні або виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові.

Листом № 1/5-320228-06 від 08.04.2019 позивачем було повідомлено відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні, в якому також викладено вимогу про сплату суми заборгованості в розмірі 5 537,28 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що у порушення норм законодавства відповідач не вносив плату за отриману за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року включно теплову енергію, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на дату укладання договору цесії становила 5 537,28 грн. на підтвердження чого надана довідка про стан розрахунків.

Як зазначає відповідач у відзиві, позивач не навів доказів здійснення теплопостачання за вказаною адресою, а надання послуг теплопостачання може відбуватись винятково на договірних засадах, договір між відповідачем та постачальником послуг не оформлявся.

Крім того, відповідачем вказано, що він не міг бути споживачем таких послуг з огляду на наступне.

Відповідно до договору № 126/4 від 16.08.2013, укладеного між Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Військовою частиною НОМЕР_1 (орендар) та Комунальним підприємством "Керуюча дирекція Шевченківського району" (підприємство, найменування якого змінено відповідно до рішення Київської міької ради від 09.10.2014 №270/270 на КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва") нежиле приміщення загальною площею 42,4 кв. м., а саме підвал згідно поверхового плану передано в оренду Військовій частині.

Згідно з п. 4.9 орендар зобов`язаний самостійно сплачувати вартість фактично спожитих комунальних послуг, постачальниками таких послуг, які надаються за окремими договорами, укладеними орендарем з цими організаціями, зокрема, теплової енергії.

Строк дії такого договору з 16.08.2013 по 13.08.2016 (п. 9.1 договору).

Відповідно до укладеного Військовою частиною НОМЕР_1 (споживач) та ПАТ "Київенерго" (виконавець, найменування якого змінене на Акціонерне товариство "К.Енерго") договору № 20100 від 30.09.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень, виконавець зобов`язався надавати послуги, зокрема, з централізованого опалення в орендоване приміщення будинку АДРЕСА_1, а споживач зобов`язався оплачувати такі послуги (п. 1 договору).

Згідно з п. 13 вказаного договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Вказаний договір укладається до 13.08.2016 і набирає чинності з 01.11.2014.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 495 від 11.09.2015 ОСОБА_1 надано двокімнатну квартиру жилою площею 25,20 кв. м. у будинку АДРЕСА_1, яка включена до числа службових приміщень розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.09.2015 № 488, про що ОСОБА_1 11.09.2013 Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією видано ордер № 5117. У той же час, такий доказ подано відповідачем суду в майже нечитабельному вигляді, на пропозицію суду якісну (придатну до читання) та засвідчену належним чином копію документу не надано.

З наданого відповідачем під час розгляду даної справи листа Комунального підприємства "Центр комунального сервісу" останній інформує, що ним здійснюється нарахування за послуги КП «Київтеплоенерго» з 01.03.2016 за особовим рахунком на ім`я ОСОБА_1

За вказаних обставин, відповідачем вказується, що він не міг бути споживачем послуг зі споживання теплової енергії.

Проте судом не приймаються вказані заперечення відповідача з огляду на наступне.

Так, як вбачається з договору оренди № 126/4 від 16.08.2013, дійсно приміщення загальною площею 42,4 кв. м., а саме підвал згідно поверхового плану передано в оренду Військовій частині НОМЕР_1.

Проте, облік послуг з централізованого опалення у такому приміщенні здійснювався ПАТ «Київенерго» за окремим договором № 20100 від 30.09.2015, тобто такий облік мав здійснюватись окремо за відповідачем та Військовою частиною НОМЕР_1.

Щодо посилань відповідача про передачу службового приміщення в користування ОСОБА_1 , суд зазначає, що облік послуг з централізованого опалення за відповідачем та такою особою також здійснювався ПАТ «Київенерго» за різними рахунками, а саме за відповідачем (320228-06), за ОСОБА_1 20101), при чому такий рахунок згідно з відповіддю Комунального підприємства "Центр комунального сервісу" відкритий за останнім з 01.03.2016, водночас, позивачем заявляються вимоги про сплату заборгованості за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року.

За вказаних обставин, суд зазначає, що відповідачем під час розгляду даної справи не доведено шляхом подання належних та допустимих доказів факту того, що він не був споживачем послуг з централізованого опалення, наданих ПАТ «Київенерго» у період з листопада 2015 року по лютий 2016 року по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1, переданому йому на праві господарського відання згідно з розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 80 від 09.02.2011.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що позивач не навів доказів здійснення теплопостачання за вказаною адресою, а надання послуг теплопостачання може відбуватись винятково на договірних засадах, при цьому договір між відповідачем та постачальником послуг не оформлявся.

Позивачем вказано, а відповідачем не спростовано, що будинок по АДРЕСА_1 оснащений інженерною мережею з централізованого опалення. Нежитлові приміщення, розташовані у житловому будинку за вказаною адресою, мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення.

Згідно з п. 36 Правил № 1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Відповідно до п. 3 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" затверджених Постановою КМ України № 630 від 21 липня 2005 послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 № 1198 споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалось на підставі відомостей споживання та тарифів, що діяли у спірний період.

З матеріалів справи вбачається, що за період постачання теплової енергії (з листопада 2015 року по лютий 2016 року включно) при оформленні щомісячно рахунку-фактури постачальником застосовувався затверджений тариф на теплову енергію, що підтверджується щомісячним обліковим записом.

Отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: довідками про нарахування за теплову енергію, корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту теплоспоживання, обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість.

Як зазначав позивач, на підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення корінці нарядів не видаються.

Зазначений в корінцях нарядів споживач ЖЕК-1002 КП "Центр ОС Шевченківського р-ну" є обслуговуючою організацією, яка здійснює комплексне обслуговування всього житлового будинку в цілому за адресою: АДРЕСА_1, саме тому в корінцях нарядів зазначена інформація стосовно ЖЕК-1002 КП "Центр ОС Шевченківського р-ну".

При цьому судом враховано, що питання прийняття облікових карток (табуляграм) як доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі-продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/6652/17, від 12.07.2018 у справі № 910/6654/17, від 12.10.2018 у справі № 910/30728/15, від 03.09.2020 у справі № 910/17662/19).

Щодо заперечень відповідача про те, що договір з позивачем на теплопостачання не укладався, а тому у КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" відсутній обов`язок оплати, суд зазначає таке.

Відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладання договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Так, положеннями статей 13, 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Наведені висновки викладені як правових позиціях Верховного Суду, зокрема у постанові від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16, постанові від 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц, від 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц тощо.

Відповідно до п. 24, п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22.11.2005 (в редакції станом на момент надання послуг).

Разом з тим, відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відключення від теплопостачання будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а тому у відповідача наявний обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої теплової енергії. При цьому, відповідачем не спростовано належними, допустимими та достовірними доказами відомості щодо обсягів отриманої теплової енергії, нарахування боргу, а також не надано доказів здійснення оплати останньої.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 599, 610, 611 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що зобов`язання вважається таким, що припинилося виконанням, проведеним належним чином, лише у разі, якщо воно виконано в повному обсязі у встановлений строк.

Відповідно до п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Проте, всупереч наведеному, відповідачем не спростовано належними, допустимими доказами відомості щодо обсягів отриманої теплової енергії, нарахування боргу, а також не надано доказів здійснення оплати останнього.

Відповідачем доказів виконання зобов`язання з оплати послуг по теплопостачанню у розмірі 5 537,28 грн за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року (включно як первісному кредиторові, так і позивачеві (новому кредитору), суду не надано.

Відповідно до п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч. 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання").

За таких обставин, твердження позивача про наявність у відповідача заборгованості з оплати спожитої у період з листопада 2015 року по лютий 2016 року теплової енергії на суму 5 537,28 грн, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем доказами.

Водночас, як вказувалось вище, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності. З приводу вказаної заяви суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом враховано, що згідно зі ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з оплати спожитою теплової енергії за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року.

Позивач здійснив таке звернення 28.01.2022, що підтверджується конвертом в якому позовна заява надійшла до суду.

Предметом спору у справі наявність у відповідача обов`язку щодо сплати періодичних платежів, а отже строк позовної давності застосовується щодо кожного періоду (місяця), за який виникла заборгованість.

При цьому, судом не беруться до уваги заперечення позивача, викладені у відповіді на відзив, щодо застосування строків позовної давності у даній справі, в яких позивач зазначає, що ним заявлена заборгованість за період споживання теплової енергії по травень 2018 року, а також щодо того, що про відступлення права вимоги відповідач був повідомлений позивачем листом № 1/5/320228-06 від 08.04.2019 у квітні 2019 року, з огляду на наступне.

Як вбачається з розрахунку основного боргу, доданого до позовної заяви, фактично позивачем заявляються вимоги про стягнення з відповідача боргу за теплову енергію, надану в період з листопада 2015 року по лютий 2016 року, в подальшому (з лютого 2016 року) така заборгованість є незмінною.

Стосовно посилань позивача на те, що про відступлення права вимоги відповідач був повідомлений позивачем листом № 1/5/320228-06 від 08.04.2019 у квітні 2019 року, суд зазначає, що, як вказувалось вище, відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відтак, з урахуванням приписів вищенаведених статтей, строк позовної давності для вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року станом на день звернення з позовом до суду є таким, що сплив у березні 2019 року щодо стягнення заборгованості за лютий 2016 року.

Крім того, суд зауважує, що такий строк сплинув і до моменту звернення позивача до відповідача з повідомленням про відступлення права вимоги.

Також суд зазначає, що посилання позивача на продовження строку позовної давності на підставі п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, зокрема, щодо продовження строків, визначених ст.ст. 257, 258 ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), не приймаються судом під час розгляду даної справи.

Зокрема, вказаний пункт Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України внесено до кодексу на підставі Закону від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який, у свою чергу, набрав чинності 02.04.2020, тобто після спливу строку позовної давності для звернення до суду з заявленими позивачем вимогами, таким чином, строк для звернення до суду з заявленими вимогами не може бути продовжений на підставі вказаного пункту, оскільки закони не мають зворотної дії у часі і просторі.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд зазначає про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення основного боргу в розмірі 5 537,28 грн, проте, враховуючи, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з такими вимогами, про що заявлено відповідачем, суд відмовляє в задоволені позову щодо стягнення основного боргу в розмірі 5 537,28 грн у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду з такою вимогою.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1 112,99 грн інфляційних втрат і 512,46 грн 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яку висловлено у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Враховуючи, що у задоволенні вимоги про стягнення основного боргу судом відмовлено, у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду з такою вимогою, вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та втрат від інфляції також не підлягають задоволенню з тих же підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 04.07.2022.

Суддя О.Г. Удалова