ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2022 р. Справа№ 910/9461/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

Розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у справі №910/9461/21 (суддя Картавцева Ю.В., м. Київ, повний текст рішення складено 15.09.2021)

за позовом Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича

до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

прo стягнення 19 735,57 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Куралов Микола Васильович (далі -позивач/ФОП Куралов М.В.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі- відповідач/АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 19 735, 57 грн пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що АТ КБ «Приватбанк» було без законних підстав списано кошти з банківського рахунку у розмірі 90 133,68 грн, з огляду на що банк, згідно положень чинного законодавства, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена банком по короткострокових кредитах. Відтак, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 19 735,57 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у справі № 910/9461/21 позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 15 639,27 грн та судовий збір 1 798,84 грн до Державного бюджету України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що:

- матеріалами справи № 903/618/14 доведено неправомірність перерахування Банком з рахунку ФОП Печук І. В. коштів в сумі 95 000,00 грн на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕК-Еталон", згідно платіжного доручення № 2211 від 21.11.2013, то наступні транзакції Банку починаючи з 21.11.2013 по 29.05.2014 на погашення даної заборгованості проводились безпідставно, що в свою чергу свідчило про обґрунтованість позовних вимог ФОП Печук І. В.;

- між Фізичною особою-підприємцем Кураловим Миколою Васильовичем (надалі - «Позивач», «Новий кредитор») та Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною укладено Договір відступлення права вимоги б/н від 12.08.2020 (надалі - «Договір»).

- безпідставно списані відповідачем 21.11.2013 з рахунку фізичної особи-підприємця Печук І.В. кошти, були повернуті лише 08.12.2020 в примусовому порядку, шляхом виконання Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 903/590/19 в межах зведеного виконавчого провадження №60933345.

- з листа АТ КБ "Приватбанк" від 21.04.2021 № 20.1.0.0.0/7-210416/5326 наданого у відповідь на запит адвоката Южди С.М. № б/н від 13.04.2021 вбачається, що розмір відсотків у разі непогашення кредиту впродовж 30 днів з дати початку безперервного періоду, за період з 01.03.2020 по 31.07.2020 становив 36%, за період з 01.08.2020 по 31.12.2020 становив 33%;

- у межах даних правовідносин, відповідно до положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у відповідача виник обов`язок сплатити пеню у розмірі 36% за період з 01.05.2020 по 31.07.2020 та пеню у розмірі 33% за період з 01.08.2020 по 08.12.2020;

- суд погодився із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього пені за період з 01.11.2020 по 08.12.2020, оскільки, з наявного в матеріалах справи Договору відступлення права вимоги від 12.08.2020 (пункт 1.4 Договору) вбачається, що від Первісного кредитора до Нового кредитора переходять усі права щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу), які виникли за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020, відтак, зазначений період (з 01.11.2020 по 08.12.2020) виходить за межі періоду, визначеного Договором;

- суд встановив, що датою звернення позивача із даним позовом до суду є 11.06.2021, тому дійшов висновку про те, що період нарахування позивачем пені становить з 01.05.2020 по 08.12.2020, обґрунтованим періодом нарахування пені у даній справі є період з 01.05.2020 по 31.10.2020;

- з огляду на приписи статей 256, 258, 549, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, пункту 32.3.2 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та дату звернення позивача із даним позовом до суду - 11.06.2021 та обґрунтований період нарахування пені (з 01.05.2020 по 31.10.2020), суд пришов до висновку, що річний строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивачем не пропущено, а відтак, заява відповідача задоволенню не підлягає;

- здійснивши власний перерахунок пені, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 15 639,27 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням АТ КБ "Приватбанк" (далі - скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у справі № 910/9461/21 про стягнення пені в розмірі 15 639,27 грн та ухвалити нове, яким стягнути з АТ КБ "Приватбанк" пені в розмірі 7 816,51 грн, в іншій частині позовних вимог залишити без змін.

Апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" обґрунтована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, - ст.ст. 625, 1066, 1073, 1074 Цивільного кодексу України, ст. 232 Господарського кодексу України та пп. 32.3.2. п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Скаржник зазначає, що у відповідності до абз. 2 пп. 32.3.2. п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», розмір пені дорівнює розміру процентної ставки, що встановлена банком по короткострокових кредитах. Разом з тим, даний нормативний акт на відміну від положень ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України не місить жодних відомостей про базу нарахування пені, зокрема про те, що процентна ставка нараховується на залишок незаконно списаних коштів, які не повернуті платнику банківською установою. Вказане унеможливлює здійснення розрахунку пені.

Заявник апеляційної скарги зазначає про те, що розрахунок пені позивачем зроблено за весь період по відсотковій ставці 36%, хоча в позовній заяві сам позивач зазначає, що ставка є різною по періодах Відповідно до відповіді Банку, копія якої долучена до позовної заяви, Банком зазначені річні процентні ставки в розмірі період з 01.03.2020 по 31.07.2020 року 18% (річна ставка) (при виникненні простроченої заборгованості 36%). В період з 01.08.2020 по 31.12.2020 року відсоткова ставка становила 16,5% (річна ставка) (при виникненні простроченої заборгованості 33%).При цьому скаржник зазначає, що місцевим господарським судом враховано при розрахунку пені відсоткову ставку яка є збільшеною та виникає при простроченні виконання зобов`язань, що є невірним в даному випадку. При розрахунку позивачем було допущено помилку щодо встановлення відсоткової ставки, розрахунок було проведено згідно відсоткової ставки яка встановлена при порушенні зобов`язань за договором, що прямо суперечить ст. 32.3.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" .

На переконання заявника апеляційної скарги, положення ст. 32.3.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" відсилають до відсоткової ставки яка була встановлена Банком по короткострокових кредитах, а не до відсоткової ставки яка утворилася після порушення стороною договору . Так, за доводами скаржника в період з 01.03.2020 по 31.07.2020 року відсоткова річна ставка була встановлена Банком на рівні 18%, а в період з 01.08.2020 по 31.12.2020 року відсоткова річна ставка була встановлена Банком на рівні 16,5%.

Крім того, скаржником наведено власний розрахунок пені за період з 01.08.2020 по 31.10.2020, відповідно до якого розмір пені який підлягає до стягнення з відповідача становить 7 816,51 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

25.10.2022 позивач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому у якому проти доводів апеляційної скарги заперечує (в оскаржуваній відповідачем частині) та просить відмовити в її задоволенні, наполягаючи, що відповідач зобов`язаний відповідно до вимог статті 1073 Цивільного кодексу України статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» сплатити пеню за списання коштів з банківського рахунка без законних підстав. Вказує, що за приписами ч. 6 ст. 232 ГК України «Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано» В свою чергу, як зазначає позивач, підпунктом 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що така пеня сплачується за кожен день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника. Отже, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені не обмежені терміном шість місяців, а пеня нараховується та має бути стягнута за весь час порушення відповідачем умов договору. Позивач зазначає, із листа відповідача від 21.04.2021 №20.1.0.0.0/7-210416/5326, наданого на запит адвоката позивача, вбачається, що розмір відсотків за користування кредитом становив: з 01.03.2020 року по 01.07.2020 року - 36% та з 01.08.2020 року по 31.12.2020 року - 33%.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2021 апеляційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" у справі №910/9461/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №910/9461/21; розгляд апеляційної скарги АТ КБ "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у справі №910/9461/21 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

12.08.2020 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною (далі - первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Кураловим Миколою Васильовичем (далі - новий кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги (далі, Договір), за умовами пункту 1.1. якого первісний кредитор передає (відступає) належне йому право вимоги, а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», що належить первісному кредитору і стає кредитором за вимогою про стягнення неустойки (пені), передбаченої статтею 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» за незаконне списання (списання без законних підстав) грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук Іриною Василівною в АТ КБ «Приватбанк» згідно договору банківського рахунку (Заява про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011 та інших штрафних санкцій, передбачених договором банківського рахунку та Цивільного кодексу України за незаконне списання грошових коштів банком з банківського рахунку.

Відповідно до пункту 1.4. Договору за умовами цього договору від первісного кредитора до нового кредитора переходять усі права щодо нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафу), які виникли за період прострочення з 01.01.2018 по 31.10.2020, виходячи з суми безпідставно списаних АТ КБ «Приватбанк» з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук Іриною Василівною у АТ КБ «Приватбанк», грошових коштів у сумі 90 133,68 грн, без обмеження розміру нарахованих новим кредитором штрафних санкцій.

Згідно з пунктом 1.5. Договору новий кредитор набуває права вимоги у повному обсязі з дня підписання цього договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (пункт 5.1. Договору).

Відповідно до Акта приймання-передачі права вимоги до Договору відступлення права вимоги від 12.08.2020, Первісний кредитор на оплатній основі передав (відступив) належне йому право вимоги, а Новий кредитор на умовах Договору та цього Акту прийняв право вимоги до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі Боржник), що належить Первісному кредитору і став кредитором за вимогою про стягнення неустойки (пені) передбаченої ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» за незаконне списання (списання без законних підстав) грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого ФОП Печук Ірина Василівна у АТ КБ «Приватбанк» згідно Договору банківського рахунку (Заява про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки) від 17.03.2011 та інших штрафних санкцій, передбачених Договором банківського рахунку та Цивільного кодексу України за незаконне (безпідставне) списання грошових коштів банком з банківського рахунку.

Листом АТ КБ "Приватбанк" від 21.04.2021 № 20.1.0.0.0/7-210416/5326 наданого у відповідь на запит адвоката Южди С.М. № б/н від 13.04.2021, розмір відсотків у разі непогашення кредиту впродовж 30 днів з дати початку безперервного періоду, за період з 01.03.2020 по 31.07.2020 становив 36%, за період з 01.08.2020 по 31.12.2020 становив 33%.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач згідно з положеннями ст. 32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 19 735,57 грн.

Відповідач у відзиві проти задоволення позову заперечує та зазначає, що Договір відступлення права вимоги від 12.08.2020 є недійсним та що відсутність в Договорі банківського рахунку положень про стягнення з відповідача пені на підставі ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» унеможливлює відступлення права вимоги щодо стягнення з банку пені на користь позивача. А також відповідач просить застосувати наслідки спливу спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені за період з 01.05.2020 по 11.06.2020.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача (в оскаржуваній ним частині) не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Як вже, зазначалось вище, скаржник оскаржує рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у даній справі в частині стягнення пені у розмірі 7 822,76 грн, оскільки за доводами відповідача належна сума до стягнення пені з відповідача становить 7 816,51 грн.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 у справі №903/618/14 вказаний позов було задоволено, а саме стягнуто з ФОП Печук І.В. на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 93 775,93 грн заборгованості за кредитом, 4 366,67 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 99,83 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 1 964,85 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Однак, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 у справі № 903/618/14 було скасовано, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 20.04.2018 постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 та рішення Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 було скасовано, а справу № 903/618/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду Волинської області.

За наслідками нового розгляду справи № 903/618/14 рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019, у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни про стягнення 98 242, 43 грн було відмовлено.

При цьому, судами було встановлено, що 17.03.2011 між Фізичною особою-підприємцем Печук Іриною Василівною та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" було підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картку зі зразками підписів і відбитком печатки, згідно якої, сторони погоджуються із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами та правилами обслуговування за розрахунковими картками (що розміщені в мережі Інтернет на сайті банку www.privatbank.ua, client-bank.privatbank.ua.), тарифами банку, які разом з цією заявою та карткою зі зразками підписів і відбитками печатки складають договір банківського обслуговування. Цим підписом відповідач приєднався і зобов`язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах позивача - договорі банківського обслуговування.

Відповідно до умов укладеного договору від 17.03.2011, який складається із заяви ФОП Печук І. В. про відкриття поточного рахунку та Умов і правил надання банківських послуг, підприємцю встановлювався кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта, що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг.

Відмовляючи ПАТ КБ "Приватбанк" в задоволенні позовних вимог суди засвідчили, що Банком не доведено обставин, які безспірно вказують, що ФОП Печук І. В. своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, перерахування коштів в сумі 95 000 грн (яка в основному утворює заборгованість, що просить стягнути Банк), з рахунку фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ "ТЕК-ЕТАЛОН" згідно платіжного доручення №22111 від 21.11.2013.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що не запереченим фактом, що система "Приват 24" експлуатується Банком, під його технічним та юридичним контролем. Саме Банк забезпечує доступ усіх користувачів до цієї системи і несе ризики несанкціонованого доступу до цієї системи (правова позиція Верховного суду України у постанові від 13.05.2015 у справі №6-71цс15).

У постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що як свідчать матеріали справи, Позивач жодних дій для з`ясування обставин здійснення спірної трансакції не вчинив, будь-якої інформації про результати свого службового розслідування не надав, а весь тягар доведення відсутності своєї вини переклав на Відповідача.

Верховний Суд у своїй постанові від 17.05.2019 констатував, що суди попередніх інстанцій при новому розгляді справи № 903/618/14 врахували висновки суду касаційної інстанції, що були викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.04.2018, у зв`язку з якими було скасовано судові рішення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 та постанова Верховного Суду від 17.05.2019 у справі №903/618/14 набрали законної сили.

Так, обставини, встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019, зокрема, стосовно укладення між ПАТ КБ "Приватбанк" та підприємцем ФОП Печук І. В. договору банківського рахунку від 17.03.2011, а також факт безпідставного списання банком з рахунку підприємця коштів, повторного доказування не потребують.

Разом з тим, Банк списав з рахунку ФОП Печук І. В. кошти в сумі 90 133,68 грн на погашення заборгованості по кредитному договору, в стягненні якої судами було відмовлено з огляду на її безпідставність (справа № 903/618/14).

ФОП Печук І. В. вказувала на те, що списання коштів є безпідставним та неправомірним, а тому звернулась до суду за захистом порушеного, на його думку, права з позовом до Банку про стягнення безпідставно списаних коштів.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020, за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Господарського суду Волинської області від 19.11.2019 у справі № 903/590/19 за позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 90 133,68 грн, рішення Господарського суду Волинської області від 19.11.2019 у справі № 903/590/19 було скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог в сумі 21 942,18 грн та часткового задоволення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а також змінено в частині розподілу судового збору, викладено резолютивну частину рішення в редакції наступного змісту: "1. Позов задовольнити. 2. Стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ФОП Печук Ірини Василівни 90 133,68 грн безпідставно списаних коштів, 1 921 грн витрат по судовому збору та 5 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу адвоката".

Зважаючи на те, що матеріалами справи № 903/618/14 доведено неправомірність перерахування Банком з рахунку ФОП Печук І. В. коштів в сумі 95 000,00 грн на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕК-Еталон", згідно платіжного доручення №2211 від 21.11.2013, то наступні транзакції Банку починаючи з 21.11.2013 по 29.05.2014 на погашення даної заборгованості проводились безпідставно, що в свою чергу свідчило про обґрунтованість позовних вимог ФОП Печук І. В. На підставі вказаного колегія суддів дійшла висновку, що відповідні кошти підлягають стягненню з Банку як безпідставно перераховані.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що преюдиційність - це обов`язковість обставин, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Cуть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, обставини, встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, залишеним без змін постановами Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та Верховного Суду від 17.05.2019 у справі №903/618/14, а також постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №903/590/19, зокрема, щодо безпідставного списання Банком з рахунку ФОП Печук Ірини Василівни 90 133,68 грн, є преюдиційними, не можуть ставитись під сумнів, а інші рішення, в тому числі у даній справі №903/802/20, не можуть їм суперечити.

Під час розгляду господарської справи №903/323/20 за позовом Фізичної особи-підприємця Печук І.В. до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені в сумі 4 110 095,81 грн за період 02.04.2019-31.08.2019 у зв`язку з безпідставним списання відповідачем коштів з рахунку позивача в сумі 90 133,68 грн судами встановлено, що фактичне повернення суми безпідставно списаних з ФОП Печук І.В. грошових коштів відбулось лише 08.12.2020 в примусовому порядку, шляхом виконання Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі №903/590/19 в межах зведеного виконавчого провадження №60933345

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов`язання у відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Разом з тим, у тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18.

Відповідно до преамбули Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно п.1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відтак, враховуючи факт безпідставного списання банком з рахунку підприємця коштів, встановлений рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018 у справі №903/618/14, та факт повернення вказаної суми лише 08.12.2020, встановлений у справі №903/590/19, а також факт відступлення прав вимоги від первісного кредитора новому, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість звернення позивача до суду з позовом про стягнення пені, нарахованої на підставі підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Як вбачається з листа АТ КБ "Приватбанк" від 21.04.2021 № 20.1.0.0.0/7-210416/5326 наданого у відповідь на запит адвоката Южди С.М. № б/н від 13.04.2021, розмір відсотків у разі непогашення кредиту впродовж 30 днів з дати початку безперервного періоду, за період з 01.03.2020 по 31.07.2020 становив 36%, за період з 01.08.2020 по 31.12.2020 становив 33%.

Відтак, у межах даних правовідносин, відповідно до положень підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у відповідача виник обов`язок сплатити пеню у розмірі 36% за період з 01.05.2020 по 31.07.2020 та пеню у розмірі 33% за період з 01.08.2020 по 08.12.2020.

Визначене нарахування, відповідає положенням Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону), є правомірним з урахуванням специфіки банківської діяльності у відповідній сфері, відповідає загальноприйнятим визначенням:

- відсоткової ставки (норма процента), як кількісного вираження відсотків в якості економічної категорії, які розраховуються як відношення річного доходу, отриманого на позичковий капітал, до суми наданого кредиту, помноженого на 100 відсотків;

- процентної ставки, як суми, зазначеної в процентному вираженні до суми проценту, яку платить одержувач кредиту за користування ним в розрахунку за певний період (місяць, квартал, рік);

- позикового капіталу, як грошового капіталу, який надається в позику та приносить власнику дохід у вигляді процентів від позики;

- відсотку (процента), як сотої частини того чи іншого числа.

Колегія суддів здійснивши перерахунок пені за вказані періоди, погоджується із виском місцевого господарського суду про те, що підлягає стягненню з відповідача пеня у розмірі 15 639,27 грн, у зв`язку з безпідставним списанням банком грошових коштів у розмірі 90 133,68 грн з рахунка позивача.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених відповідачем в апеляційній скарзі

Стосовно доводів скаржника про те, що в період з 01.03.2020 по 31.07.2020 року відсоткова річна ставка була встановлена Банком на рівні 18%, а в період з 01.08.2020 по 31.12.2020 року відсоткова річна ставка була встановлена Банком на рівні 16,5%, а тому пеня за 01.03.2020 по 31.07.2020 року та з 01.08.2020 по 31.12.2020 повинна нараховуватися відповідно до вказаних ставок, і, відповідно здійснений розрахунок місцевим господарським судом із застосуванням пені у розмірі 36% за період з 01.05.2020 по 31.07.2020 та пені у розмірі 33% за період з 01.08.2020 по 08.12.2020 є не вірним, судом апеляційної інстанції відхиляється, оскільки такий розрахунок здійснено судом відповідно до вимог пункту 32.3.2 статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та з урахуванням листа АТ КБ "Приватбанк" від 21.04.2021 № 20.1.0.0.0/7-210416/5326 наданого у відповідь на запит адвоката Южди С.М. № б/н від 13.04.2021, розмір відсотків у разі непогашення кредиту впродовж 30 днів з дати початку безперервного періоду, за період з 01.03.2020 по 31.07.2020 становив 36%, за період з 01.08.2020 по 31.12.2020 становив 33%.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у справі №910/9461/21 (в оскаржуваній відповідачем частині), та, відповідно, апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Розподіл судових витрат

Щодо витрат на правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції колегія зазначає наступне.

27.10.2021 адвокат позивача Южда С.М. через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду подав заяви, згідно яких просив стягнути з відповідача на користь позивача 17 500,00 грн витрат на правову допомогу.

Згідно із ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведеної норми законодавства слідує, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи надані наступні документи:

-копію Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021, укладеного між ФОП Кураловим М.В. та адвокатом Юждою С.М.;

- копію додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021;

- копію Акта приймання-передачі правової допомоги №1 від 25.10.2021

- копію ордеру серії КВ №431269 від 05.04.2021.

Згідно пункту 2.1. Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 адвокат зобов`язується надавати клієнту юридичні послуги, правову допомогу та здійснювати представництво та захист інтересів клієнта в усіх питаннях, пов`язаних із веденням цивільних, адміністративних, господарських та кримінальних справ.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У пункті 4.1. Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 сторони погодили, що за надані на підставі договору послуги адвоката клієнт сплачує адвокату гонорар, вказаний та погоджений сторонами в додатку 1 до даного договору та в актах прийняття/надання правової допомоги, без ПДВ.

Згідно пункту 5.1. Договору в підтвердження виконання послуг адвоката перед клієнтом протягом п`яти календарних днів з моменту завершення надання послуг, передбачених пунктом 2.1. Договору, а також додатковими угодами до договору, складається акт прийняття/надання правової допомоги. В разі відмови клієнта від підписання акту адвокат залишає за собою право складання одностороннього акту.

У додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 сторонами погоджено гонорар адвоката у наступному розмірі:

- правовий аналіз спірного питання, збирання доказів - 2 000,00 грн;

- написання та подання до суду позовних заяв, відзиву на позовну заяву (відзив), відповіді на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву - 5 000,00 грн;

- участь в судовому засіданні суду будь-якої інстанції - 2 500,00 грн;

- написання та подання інших процесуальних документів: клопотання, заяви, заперечення - 1 500,00 грн;

- написання та подання апеляційних та касаційних скарг, відзиву на апеляційній та касаційні скарги - 5 000,00 грн.

В акті здачі-приймання виконаної правової допомоги №1 від 25.10.2021 визначено наступні послуги:

- правовий аналіз спірного питання, збирання доказів у справі №910/9461/21- вартість 2 000,00 грн;

написання та подання до суду позовної заяви до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів у справі №910/9461/21 - вартість 5 000,00 грн;

- написання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» у справі №910/9461/21 - вартість 5 000,00 грн;

- написання та подання заяви про розподіл судових витрат у справі №910/9461/21- вартість 1 500,00 грн;

- - написання та подання заяви про виклик сторін у справі №910/9461/21- вартість 1 500,00 грн

При цьому, в пункті 1.2. Акта приймання-передачі правової допомоги №1, сторони досягли згоди, що гонорар адвоката за представництво інтересів клієнта в Північному апеляційному господарському суді у справі №910/9461/21 в судовому засіданні, яке буде призначене для розгляду апеляційної скарги по суті, підлягає оплаті у розмірі 2 500,00 грн за кожне судове засідання на зальних умовах, передбачених п. 5.3. Договору.

У п. 1.3. пункті 1.2. Акта приймання-передачі правової допомоги №1 визначено, що сторони підписанням цього Акта стверджують, що за їх попередньою домовленістю гонорар адвоката складає 17 500,00 грн без ПДВ.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції було досліджено представлений акт приймання-передачі правової допомоги №1 до Договору про надання правової допомоги від 05.04.2021 та встановлено, що до витрат на професійну правничу допомогу які були заявлені у суді апеляційної інстанції, були також віднесені витрати на професійну правничу допомогу, які надавалися адвокатом клієнту у суді першої інстанції, а саме: правовий аналіз спірного питання, збирання доказів та написання та подання до суду позовних заяв, відзиву на позовну заяву (відзив), відповіді на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзив.

Разом з тим, чиним законодавством не передбачено вирішення судом апеляційної інстанції витрат на понесення на професійну правову допомогу, які були надані у суді першої інстанції та, які у суді першої інстанції не заявлялись.

Матеріали справи не містять заяв позивача поданих до місцевого господарського суду про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем лише в тексті позовні лише вказано про те, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу складає 70 000,00 грн.

Письмових клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката у відповідності до ч. 5 ст. 126 ГПК України Банком заявлено не було.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана правова позиція щодо застосування норм права викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, та враховується судом під час розгляду апеляційної скарги.

Відтак, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для їх часткового задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача 10 500,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу, оскільки саме цей розмір судових витрат відповідає критерію необхідності таких витрат.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у справі №910/9461/21 покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 8, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 у справі №910/9461/21 залишити без змін.

3. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) на користь Фізичної особи-підприємця Куралова Миколи Васильовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) 10 500 (десять тисяч п`ятсот ) грн 00 коп витрат на правничу допомогу.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Доручити Господарському суду міста Києва у порядку ст. 327 Господарського процесуального кодексу України видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи №910/9461/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова