РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.06.2022Справа № 910/16103/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло

Сервіс»

до Головного управління Національної поліції у місті Києві

про стягнення 16 229,19 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.10.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» з вимогами до Головного управління Національної поліції у місті Києві про стягнення 16 229,19 грн, з яких 14491,47 грн основного боргу, 496,28 грн 3% річних та 1241,44 грн інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач порушення умов укладеного між сторонами Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання не у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги за період з квітня 2020 року по квітень 2021 року, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 14491,47 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 496,28 грн та інфляційні втрати у розмірі 1241,44 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021 відкрито провадження у справі №910/16103/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

16.12.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зауважив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів надання послуг відповідно до умов Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання у спірному періоді.

30.12.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (власник мереж) та Головним управлінням Національної поліції у місті Києві (споживач) укладено Договір №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання, відповідно до умов якого власник мереж забезпечує технічну можливість передачі електричної енергії споживачу в обсягах згідно з договором про постачання або про купівлю-продаж електричної енергії, з показниками допустимих відхилень від стандартних умов надання обсягу електричної енергії та рівня дозволеної потужності за класами напруги, а споживач дотримується установленого режиму споживання електричної енергії та своєчасно сплачує за отримані послуги, визначені п. 4.1 цього договору.

Відповідно до п. 4.1.1 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання споживач зобов`язується самостійно до 10 числа поточного місяця здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії на межі балансової належності електромереж згідно з додатком «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії», плата за втрати в мережі згідно додатку 4Б «Перелік об`єктів субспоживача, підключених до мереж споживача» та за технічне обслуговування електричних установок відповідно до додатка «Виконання додаткових робіт з технічного обслуговування електричних установок споживача» та п. 7.7 цього договору.

Згідно з п. 7.1 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання облік активної та реактивної енергії у споживача, струмоприймачі якого приєднані до електричних мереж власника мереж, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ.

Відповідно до п. 10.5 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання цей договір набуває чинності з дня підписання його сторонами і діє до 31.12.2020, а в частині розрахунків до повного їх завершення. Відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються до відносин, що виникли між сторонами до моменту укладення цього договору з 01.01.2020.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач не у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги за період з квітня 2020 року по квітень 2021 року, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 14491,47 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 496,28 грн та інфляційні втрати у розмірі 1241,44 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зауважив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів надання послуг відповідно до умов Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання у спірному періоді.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що у січні 2020 року позивачем були надані послуги на суму 4830,49 грн, у лютому 2020 року - послуги на суму 4830,49 грн, у березні 2020 року - послуги на суму 4830,49 грн, у квітні 2020 року - послуги на суму 4830,49 грн, що підтверджується Актом здачі-прийняття робіт, який підписаний представниками сторін та скріплений відбитками печаток юридичних осіб позивача і відповідача (копія долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву).

Також судом встановлено, що у травні 2020 року позивачем були надані відповідачу послуги на суму 4830,49 грн, що підтверджується Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №00234-20/2 від 13.07.2020, який підписаний представниками сторін та скріплений відбитками печаток юридичних осіб позивача і відповідача (копія долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву).

За вказані послуги відповідач розрахувався у повному обсязі, сплативши позивачу грошові кошти у загальному розмірі 24152,45 грн, що відображено позивачем у довідці про заборгованість, яка долучена до позовної заяви.

При цьому, з вказаної довідки вбачається, що позивачем нараховано відповідачу за червень 2020 року грошову суму у розмірі 4830,49 грн, за липень 2020 року - 4830,49 грн та за серпень 2020 року - 4830,49 грн, що разом становить 14491,47 грн.

Отже, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості з оплати за надані з червня по серпень 2020 року послуги відповідно до умов Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання на загальну суму 14491,47 грн.

Позивачем долучено до відзиву на позовну заяву копію Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №100234-20/2 від 30.06.2020 на суму 4830,49 грн, Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №100234-20/2 від 31.07.2020 на суму 4830,49 грн та Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №100234-20/2 від 37.08.2020 на суму 4830,49 грн.

Вказані акти не підписані представником відповідача, не скріплені відбитком печатки Головного управління Національної поліції у місті Києві, та відповідач у відзиві на позовну заяву вказує про не надсилання їх на адресу відповідача/не отримання відповідачем, що свідчить, на думку відповідача, про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявленого позову.

З приводу вказаного суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (позивач) є споживачем електричної енергії на підстав Договору про постачання електричної енергії споживачу, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги».

Електропостачання здійснюється за адресою: м. Київ, вул. Васильченка, буд. 3 (відповідно до додатків до договору).

В свою чергу, відповідач є орендарем нежитлового приміщення, яке розташоване за вказаною адресою, про що зазначено у Договорі №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання.

Відповідно до п. 1.1.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби.

Згідно з п. 1.1.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії власник електричних мереж - юридична або фізична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для розподілу електричної енергії, або юридична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для передачі електричної енергії; основний споживач - споживач та/або власник електричних мереж, який не є оператором системи, електричні мережі якого використовуються оператором системи для транспортування електричної енергії іншим споживачам та/або для транспортування електричної енергії в мережі оператора системи; субспоживач - споживач, електроустановки якого приєднані до технологічних електричних мереж основного споживача.

У правовідносинах, які склались між сторонами, позивачем є основним споживачем електричної енергії, а відповідач - субспоживачем, оскільки його електроустановки приєднані до технологічних електричних мереж позивача, що вбачається з умов Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання (зокрема, з розділу 4 договору).

Відповідно до п. 4.1.1 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання споживач зобов`язується самостійно до 10 числа поточного місяця здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії на межі балансової належності електромереж згідно з додатком «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електричної енергії», плату за втрати в мережі згідно додатку 4Б «Перелік об`єктів субспоживача, підключених до мереж споживача» та за технічне обслуговування електричних установок відповідно до додатка «Виконання додаткових робіт з технічного обслуговування електричних установок споживача» та п. 7.7 цього договору.

У п. 7.7 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання сторонами погоджено, що орієнтовна кількість спожитої електроенергії на 2020 рік становить 26877 кВт. Орієнтовна вартість відшкодування послуг з технічного забезпечення електропостачання споживача по цьому договору на 2020 рік становить 57965,95 грн. На місяць вартість відшкодування послуг з технічного забезпечення електропостачання споживача по цьому договору становить 4830,49 грн. Оплата здійснюється споживачем самостійно на рахунок власника мереж до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Отже, предметом позову у даній справі є стягнення плати (відшкодування вартості) за послуги з технічного забезпечення електропостачання відповідача (як субспоживача).

Розмір такої плати встановлений умовами договору - 4830,49 грн на місяць.

При цьому, у вказаний спірний період (червень-серпень 2020 року) відповідач продовжував займати орендовані приміщення за адресою: м. Київ, вул. Васильченка, буд. 3 (доказів звільнення орендованих приміщень відповідачем суду не надано) та споживав електроенергію (доказів протилежного, в тому числі доказів відключення/припинення/обмеження постачання електроенергії відповідачем суду не надано).

При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач не вказує про виникнення таких обставин, які не давали йому змоги у спірний період споживати електроенергію за адресою: м. Київ, вул. Васильченка, буд. 3.

Посилання ж відповідача на умови п. 7.4 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання суд вважає необґрунтованими, зважаючи на наступні обставини.

Так, відповідно до п. 7.4 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання на підстав показів засобів обліку електричної енергії споживачем та власником мереж оформлюються такі документи: 1) акт про обсяг переданої споживачу електричної енергії; 2) акт результатів замірів електричної потужності.

Тобто, умовами договору передбачено складання актів щодо 1) обсягів переданої споживачу електроенергії та 2) актів результатів замірів електричної потужності.

При цьому, умовами Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання не передбачено складання актів про надання послуг з технічного забезпечення електропостачання.

Водночас, вартість таких послуг є сталою та погоджена сторонами у Договорі №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання - 4830,49 грн на місяць.

Таким чином, оскільки у вказаний спірний період (червень-серпень 2020 року) відповідач продовжував займати орендовані приміщення за адресою: м. Київ, вул. Васильченка, буд. 3 (доказів звільнення орендованих приміщень відповідачем суду не надано), споживав електроенергію (доказів протилежного, в тому числі доказів відключення/припинення/обмеження постачання електроенергії відповідачем суду не надано), а вартість послуг з технічного забезпечення електропостачання є сталою та погоджена сторонами у Договорі №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання - 4830,49 грн на місяць, суд дійшов висновку, що відповідач повинен на умовах вказаного договору оплатити позивачу послуги з технічного забезпечення електропостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 7.7 Договору №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання сторонами погоджено, що оплата здійснюється споживачем самостійно до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Доказів сплати грошових коштів у розмірі 14491,47 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Наявність та розмір заборгованості Головного управління Національної поліції у місті Києві за Договором №234-20 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті за комунальні послуги з електропостачання у сумі 14491,47 грн (за червень-серпень 2020 року) підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві суми основного боргу у розмірі 14491,47 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 496,28 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку щодо його необґрунтованості, оскільки позивачем неправильно визначено початок періоду нарахування 3% річних.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок 3% річних (з урахуванням строку виконання відповідачем обов`язку з оплати - до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим відповідно до п. 7.7 договору) та дійшов висновку, що обґрунтованим розміром 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача, є 454,05 грн.

Таким чином, позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві 3% річних у розмірі 496,28 грн підграють частковому задоволенню у розмірі 454,05 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1241,44 грн.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» в часині стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві інфляційних втрат у розмірі 1241,44 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 1500,00 грн (за підготовку та подання позовної заяви - відповідно до попереднього розрахунку), а відповіді на відзив - 1200,00 грн.

З детального опису робіт, долученого позивачем до позовної заяви, вбачається, що підготовка і подання позовної заяви включає в себе аналіз документів, вибір правової позиції, підготовка позовної заяви разом з додатками, розрахунок збитків від інфляції та 3% річних, що разом становить 1500,00 грн.

З детального опису робіт, долученого позивачем до відповіді на відзив, вбачається, що підготовка відповіді на відзив становить 1200,00 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим, згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №904/66/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Водночас, суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

Судом враховано, що Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року,«Гімайдуліна і інші проти України»(пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші.

У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №910/4515/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

02.02.2021 між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (замовник) та адвокатським об`єднанням «Шенлі» (виконавець) укладено Договір №17-21 про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 6.2 Договору вартість окремих послуг визначається сторонами у Додатку №1 до договору.

Згідно з п. 6.3 Договору найменування, обсяг та загальна вартість послуг, наданих за звітній місяць, зазначаються в актах виконаних робіт, що надаються замовнику до 10 числа місяця, наступного за звітним.

Оплата послуг виконавця здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок протягом 5-ти банківських днів після підписання акту виконаних робіт з можливістю використання замовником відстрочки платежу відповідно до п. 6.5 договору (п. 6.4 Договору).

Згідно з п. 6.5 Договору виконавець надає замовнику відстрочку оплати послуг строком на 181 календарний день з моменту підписання акту.

31.07.2021 між сторонами було складено Акт виконаних робіт за липень 2021 року на суму 122900,00 грн.

З Додатку №1 до вказаного акту (Вартість послуг за липень 2021 року) вбачається, що вартість послуг адвокатського об`єднання щодо підготовки та подання позовної заяви про стягнення боргу з Головного управління Національної поліції у місті Києві у сумі 16229,19 грн становить 1500,00 грн.

23.09.2021 позивач сплатив на користь адвокатського об`єднання грошові кошти у загальному розмірі 122900,00 грн, що підтверджується банківською випискою, копія якої долучена до позовної заяви.

Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами, а саме актами приймання-передачі наданих послуг, підтверджується факт надання адвокатським об`єднанням позивачу у справі №16103/21 адвокатських послуг на суму 2700,00 грн.

Відповідачем не було подано заяви про зменшення розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу адвоката.

Судові витрати (судовий збір та витрати на правову допомогу адвоката) покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві (01604, м. Киї, вул. Володимирська, буд. 15; ідентифікаційний код: 40108583) на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (02081, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, буд. 25-Б; ідентифікаційний код: 31025659) суму основного боргу у розмірі 14491 (чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто одна) грн 47 коп., 3% річних у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 05 коп., інфляційні втрати у розмірі 1241 (одна тисяча двісті сорок одна) грн 44 коп., судовий збір у розмірі 2264 (дві тисячі двісті шістдесят чотири) грн 09 коп. та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 2692 (дві тисячі шістсот дев`яносто дві) грн 97 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 24.06.2022.

Суддя М.Є.Літвінова