УХВАЛА

20 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/5493/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Бакуліна С.В., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Шпорта О. В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Шерон Груп» - Несторова О.В.,

Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Куць О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шерон Груп»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021

(головуючий - Разіна Т.І., судді Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2021

(суддя - Щербаков С.О.)

у справі №910/5493/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шерон Груп»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про визнання недійсним пункту договору,

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Шерон Груп» (далі - ТОВ «Шерон Груп», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця», відповідач), в якому з урахуванням заяви про залишення без розгляду позовної вимоги про розірвання додатку № 1-8 до договору, просило визнати недійсним з моменту укладення пункт 3.7 додатку № 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між ТОВ "Шерон Груп" та АТ "Українська залізниця", в частині сплати неустойки, з огляду на укладення зазначеного пункту під впливом обману зі сторони відповідача.

2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2021 у справі №910/5493/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021, у задоволенні позову відмовлено.

3. Судові рішення мотивовані недоведеністю позивачем обставин, які у розумінні положень ст. 229 ЦК України, підтверджували б укладення спірного договору під впливом помилки/обману.

4. Суди зазначають, що позивач був обізнаний з тим, на яких умовах він приєднався до договору, в тому числі й додатку 1-8, вільно погодився на такі умови, внесення змін до договору не ініціював, позивачеві було відомо про можливість односторонньої зміни відповідачем ставок плати, коефіцієнтів та інших умов платежів.

5. Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ТОВ «Шерон Груп» звернулося з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021, рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2021 у справі № 910/5493/21 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

6. Підставою касаційного оскарження позивач визначив п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що суд неправильно застосував статті 546, 549 Цивільного кодексу України, не урахувавши висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 21.04.2021 у справі №552/6997/19, а також статті 216-218 Господарського кодексу України.

7. Крім того, позивач цитує постанову Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №569/16256/19.

8. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій -без змін.

9. Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

10. Відповідно до ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

11. Самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, покладається на скаржника.

12. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у ч. 3 ст. 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

13. Отже, відповідно до положень ст. 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

14. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

15. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

16. Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

18. При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

19. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

20. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

21. Предметом позову у справі № 552/6997/19 є :

- визнаня частково недійсним договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018, що укладений між ОСОБА_1 та ТДВ «Полтавтрансбуд», а саме п.п. 3.1, 4.5, 4.5.1, 1.7, 4.8 в частині умови про те, що строк повернення коштів визначається продавцем;

- застосування наслідків часткової недійсності договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018, що укладений між ОСОБА_1 та ТДВ «Полтавтрансбуд» шляхом визнання договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 чинним (діючим, не припиненим);

- визнання дій ТДВ «Полтавтрансбуд», які полягають в припиненні договору № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 11.07.2018 в односторонньому порядку незаконними;

- зобов`язання ТДВ «Полтавтрансбуд» скласти та підписати акт звірки платежів по договору майнових прав на квартиру;

- визнання за ОСОБА_1 майнових прав на квартиру;

- заборона ТДВ «Полтавтрансбуд» здійснювати без відома і згоди ОСОБА_1 будь-які дії відносно переоформлення (у тому числі відчуження, передачі у найм, передачі у заставу, обмеження іншим чином) щодо житлової квартири до складання акта прийому-передачі майнових прав на квартиру та належного оформлення її права власності на квартиру.

22. Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 у справі № 552/6997/19, частково скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено в задоволенні позову, та частково задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 4.8 договору купівлі-продажу майнових прав у частині фрази «зменшену на 25%», вказав на те, що оспорюваний п. 4.8 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру в частині встановлення штрафу суперечить сутності неустойки, оскільки її встановлення не допускається за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору.

23. Змінюючи судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ «Полтавтрансбуд» про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру шляхом визнання його чинним (діючим, не припиненим), визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав на квартиру та заборони вчинення певних дій та викладаючи їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, Верховний Суд вказав на те, що оскільки договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру припинений, підстави для визнання недійсними пунктів 3.1, 4.5, 4.5.1, 4.7 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру відсутні, тому підстави для застосування такого наслідку як визнання чинним (діючим, не припиненим) договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру відсутні, то в задоволенні вимоги про застосування наслідків недійсності слід було відмовити з цих мотивів.

24. Залишаючи без змін судові рішення в іншій частині, Верховний Суд зазначив, що позивач як покупець за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру відмовилася від договору і договір припинений внаслідок односторонньої відмови покупця. Крім того, позивачем не доведено підстав для визнання недійсними пунктів 3.1, 4.5, 4.5.1, 4.7 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Верховний Суд також зазначив, що часткова недійсність п. 4.8. договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру не зумовлює визнання чинним (діючим, не припиненим) договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 71 , оскільки цивільним законодавством не встановлено такого наслідку при частковій недійсності правочину.

25. Водночас предметом позову у справі № 910/5493/21, що розглядається є визнання недійсним п. 3.7 додатку 1-8 до договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.

26. Підставою позову позивач вказує укладення договору в частині п. 3.7 додатку 1-8 до договору під впливом обману зі сторони відповідача.

27. Судові рішення мотивовані недоведеністю позивачем обставин, які підтверджували б укладення спірного договору під впливом помилки/обману і невідповідність вказаного пункту актам законодавства.

28. Судами попередніх інстанцій встановлено, що волевиявлення позивача щодо укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом підтверджується заявою позивача про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.

29. Невід`ємною частиною вказаного договору в редакції, що оприлюднена 04.05.2020, та вводиться в дію 05 і частково 21.09.2020, у розділі 13, визначено, з-поміж інших, додаток 1-8 «Умови надання послуги перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах перевізника», згідно з п. 2.1 якого перевізник надає замовнику послуги з перевезення з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах перевізника (узгоджена щомісячна кількість вагонів визначеного роду рухомого складу протягом узгодженого Сторонами строку надання послуги), надалі в цьому додатку до договору - послуга. Замовник здійснює оплату такої послуги відповідно до умов цього додатку до договору.

30. Як становлено судами, відповідно до положень вказаного додатку 1-8 позивач 31.07.2020 здійснив замовлення на отримання послуги з перевезення вантажу з узгодженими строками та обсягами від 31.07.2020 №37480101/2020-00011, яке було погоджено відповідачем 03.08.2020.

31. Відповідно до п. 3.7 додатку 1-8 про відмову від погодженого замовлення (якщо замовлення погоджено повністю) замовник направляє перевізнику повідомлення (за формою відповідно до додатку 2-15 до договору) не пізніше ніж за три робочих дні до дати скасування та сплачує неустойку, визначену в розд. 7 цього додатку до договору за весь невиконаний строк та обсяг перевезень, зазначений в погодженому замовленні.

32. Разом з тим, п. 12.4 договору передбачено, що дію додаткових умов до договору може бути припинено в односторонньому порядку шляхом направлення однією стороною іншій стороні повідомлення про їх припинення. У такому випадку дія відповідного додатку вважається припиненою через 10 днів з дня направлення відповідного інформаційного повідомлення стороною, що ініціювала припинення.

33. З огляду на зазначене, п. 3.7 додатку 1-8 до договору стосується скасування певного (конкретного) погодженого замовлення, здійсненого на виконання додатку 1-8 щодо певної (конкретної) послуги, тоді як в п. 12.4 договору встановлено можливість припинення в односторонньому порядку додатку до договору в цілому і за таке припинення неустойка не передбачена умовами договору.

34. Тобто умовами договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом не передбачена неустойка за правомірну відмову від договору.

35. З огляду на викладене, порівнюючи зміст правовідносин (права й обов`язки сторін спору) згідно з відповідним правовим регулюванням у зазначеній справі та у справі, що переглядається, Верховний Суд дійшов висновку, що спірні правовідносини у зазначених справах не є подібними.

36. Скаржник у касаційній скарзі посилається на постанову Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 569/16256/19, в якій йдеться про застосування принципу свободи договору та його обмеження, але висновки Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що розглядається. У справі №569/16256/19 суди розглядали позов фізичних осіб до товариства з обмеженою відповідальністю про захист прав споживача. Верховний Суд у цій справі досліджував наявність правових підстав кваліфікувати умови договору про надання туристичних послуг щодо зменшення розміру пені, передбаченої ч.5 ст.10 Закону «Про захист прав споживачів» як нікчемних, а також можливість зменшення неустойки за рішенням суду, якщо вона значно перевищує розмір збитків.

37. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Шерон груп» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2021 у справі №910/5493/21.

Керуючись ст.ст. 234, 235, п. 5 ч. 1 ст. 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шерон Груп» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2021 у справі № 910/5493/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді С. В. Бакуліна

Л. В. Стратієнко