ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2022 р. Справа№ 910/8203/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2018

у справі №910/8203/18 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "АХА Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"

про відшкодування шкоди 51 120,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі №910/8203/18 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «АХА Страхування» 51 120, 14 грн. основного боргу та 1762,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі № 910/8203/18 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП в розмірі 51 120, 14 грн. відмовити повністю.

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (ПАТ «СК «АХА Страхування», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (ПАТ «СК «Еталон», відповідач) про стягнення матеріального збитку в сумі 51 120, 14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 24.01.2018 №18908а8ф внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, яким є відповідач у справі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі № 910/8203/18 позов задоволено повністю.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного:

- позивачем виплачено на підставі заяви страхувальника страхове відшкодування у розмірі 38 964,14 грн., змістом страхового акту підтверджено, що позивачем зараховано 12 656,00 грн. в рахунок несплаченої частини страхового платежу; отже, загальна сума страхового відшкодування складає 51 620,14 грн.;

- з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №910/7449/17 та рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 суд враховував, що позивач може реалізувати своє право на звернення до відповідача із вимогою про виплату страхового відшкодування шляхом подачі позову до суду, тому в даному випадку позивач не позбавлений права на відшкодування страхової виплати, оскільки з даним позовом звернувся 23.06.2018, в той час, як ДТП відбулася 05.03.2018.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В апеляційній скарзі відповідач категорично не погоджується з твердженням суду, вважає його безпідставним та таким, яке суперечить нормам матеріального права, з приводу того, що заява про виплату страхового відшкодування є досудовою претензією та що позивач не зобов`язаний звертатись до відповідача з відповідною заявою до звернення із позовною заявою до суду.

Згідно доводів апеляційної скарги:

- заява про виплату страхового відшкодування не є досудовою претензією, а є обов`язковим елементом юридичного складу, за наявності якого у відповідача настає обов`язок з виплати страхового відшкодування;

- позивачем не було дотримано приписів Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо звернення до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування;

- судом не було здійснено повне, всебічне та об`єктивне дослідження доказів наявних у справі; незважаючи на недотримання вимог законодавства саме позивачем та відсутність порушення прав останнього зі сторони відповідача, а також враховуючи те, що підстави для захисту прав позивача в судовому порядку, які відповідачем не порушувались, були відсутніми, рішення суду про стягнення з відповідача боргу та судового збору є безпідставним та незаконним.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «СК «Еталон» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі №910/8203/18, вирішено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

До справи під час апеляційного провадження позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, відповідачем надіслано відповідь на відзив.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

24.01.2018 між ПАТ «СК «АХА Страхування» (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 18908а8ф, відповідно до якого застрахованим транспортним засобом є «Hyundai Accent» д.р.н. НОМЕР_1 .

05.03.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу «Hyundai Accent» д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «ГАЗ 33021» д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .

Згідно постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 28.03.2018 вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху, чим і спростовуються твердження відповідача про відсутність вини ОСОБА_2 .

Відповідно до рахунку №БА-003811 від 16.03.2018 ТОВ «Богдан Авто» вартість запчастин та ремонтних робіт становить 51 620,14 грн. Відповідно до страхового акту №АХА 2366399 від 19.03.2018 зазначену подію було визнано страховою та розраховано суму страхового відшкодування.

Позивачем виплачено на підставі заяви страхувальника страхове відшкодування у розмірі 38 964,14 грн., що підтверджується платіжним дорученням №432 927 від 20.03.2018.

Змістом страхового акту підтверджено зарахування позивачем 12 656,00 грн. в рахунок несплаченої частини страхового платежу, отже, загальна сума страхового відшкодування складає 51 620,14 грн. Твердження відповідача про відсутність доказів взаємозаліку та оплати по недійсному рахунку судом не прийняті через їх спростування.

За встановлених судом першої інстанції обставин:

- згідност. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України ПАТ «СК «АХА Страхування», здійснивши виплату страхового відшкодування, набуло права потерпілої особи;

- цивільно-правова відповідальність з шкоду, завдану водієм автомобіля «ГАЗ 33021» д.р.н. НОМЕР_2 на момент ДТП була застрахована в ПАТ «СК «Еталон», поліс №АМ/2863312, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн., франшиза - 500,00 грн., отже, виплативши страхове відшкодування у визначеному розмірі, за договором страхування, позивач в силу наведених положень законодавства, набув права позову до відповідача як особи, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винної особи;

- відповідач свої зобов`язання щодо відшкодування шкоди у розмірі 51 120,14 грн. (за мінусом франшизи), не виконав, оплату вартості відновлювального ремонту не сплатив; доказів сплати відповідачем суми 51 120,14 грн. суду не надано.

Заперечення відповідача про те, що позивач не направив заяву про виплату страхового відшкодування в порядку ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» судом відхилені з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 з наступним обгрунтуванням:

- за приписами підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

- закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;

- закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

За висновками місцевого господарського суду, позивач може реалізувати своє право на звернення до відповідача із вимогою про виплату страхового відшкодування шляхом подачі позову до суду, тому в даному випадку позивач не позбавлений права на відшкодування страхової виплати, оскільки з даним позовом звернувся 23.06.2018, в той час як ДТП відбулася 05.03.2018.

Посилання відповідача на встановлений у статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк настання зобов`язання не пізніше 90 днів з моменту подання відповідної заяви прийняти рішення про виплату або відмову у здійсненні виплати відшкодування суд визнав безпідставним, оскільки відповідачем не заявлено надання додаткового строку на розгляд вимоги, викладеної у позовній заяві, а надані заперечення по суті.

Судом також відхилені інші заперечення відповідача, зокрема, щодо направлення на огляд пошкоджень автомобіля представника відповідача, щодо ненадання звіту про оцінку транспортного засобу з застосування коефіцієнту фізичного зносу; позовні вимоги про стягнення з відповідача в порядку регресу суми 51 120,14 грн. відшкодування визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача (страховика, який виплатив потерпілому суму страхового відшкодування на умовах договору добровільного страхування) здійснити виплату суми матеріального збитку згідно полісу №АМ/2863312, внаслідок настання 05.03.2018 дорожньо-транспортної пригоди із автомобілем «Hyundai Accent» д.р.н. НОМЕР_1 .

За чинним законодавством України окрім особи, винної у завданні шкоди, потерпілий у ДТП має також право одержати майнове відшкодування або за рахунок страхової організації, якою застраховане його майно, за правилами і в порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України «Про страхування», або за рахунок страховика, яким застраховано відповідальність особи, що володіє транспортним засобом, водія якого визнано винним у ДТП, за правилами та у порядку, встановленому ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Право потерпілого обрати той чи інший спосіб захисту чинним законодавством не обмежене.

В даному випадку потерпілий звернувся за відшкодуванням майнової шкоди до ПАТ «СК «АХА Страхування», яким застраховано його майно - автомобіль «Hyundai Accent» д.р.н. НОМЕР_1 на умовах договору добровільного страхування наземного транспорту №18908а8ф.

Правовідносини сторін у такому випадку регулюються нормами ЦК України та ЗУ «Про страхування».

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічні положення містить стаття 993 ЦК України.

Стаття 27 Закону України «Про страхування» та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є такими, що засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілого у деліктному зобов`язанні. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому.

Так, у ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже, зазначені норми свідчать, що позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати. Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За змістом ч. 3 ст. 985 ЦК України особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції закону, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) обмежено розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану водієм автомобіля «ГАЗ 33021» д.р.н. НОМЕР_2 , станом на дату ДТП була застрахована відповідачем згідно полісу №АМ/2863312.

Оскільки відповідач є страховиком за вищевказаним полісом, то позивач у межах понесених ним фактичних витрат, набув право вимоги до відповідача на суму виплаченого страхового відшкодування.

З огляду на вищевикладене, акт огляду транспортного засобу від 13.03.2018, рахунок-фактура №БА-0038011 від 16.03.2018, ремонтна калькуляція №1.003.18.0 від 16.03.2018, розрахунок страхового відшкодування, страховий акт №АХА2366399 від 19.03.2018 та платіжне доручення №432 927 від 20.03.2018, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Отже, позовні вимоги позивача про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації в сумі 51 120, 14 грн. є правомірними.

Підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в розумінні положень ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» обов`язковою умовою для отримання страхового відшкодування є подання потерпілим чи іншою особою саме страховику, а не до суду, заяви про страхове відшкодування, і саме вказані обставини, у разі відмови страховика здійснити відшкодування надають можливість звернутись до суду з відповідним позовом.

В частині застосування норм матеріального права апеляційний господарський суд звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15 та від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к, Верховного Суду у постанові від 12.02.2021 у справі № 910/6013/20, що розглядалися за подібних правовідносин.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.07.2018 у справі №910/15182/17, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов`язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування. Позивач може реалізувати своє право шляхом подання позову до суду.

У постанові від 12.02.2021 у справі №910/6013/20 Верховний Суд зауважив, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Відтак, Законом не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання щодо виплати страхового відшкодування, а тому позивач здійснив волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права - шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

В постанові Великої Палати Верховного Суду ви 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к, зокрема, зазначено, що законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика (МТСБУ) за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика (МТСБУ) про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення.

Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається згідно п. 36.1. ст. 36 зазначеного Закону у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

У вказаній постанові також зазначено, що у системному зв`язку зі ст. 36 положення пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків (впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Підставою вказаних правових висновків Великої Палати Верховного Суду є твердження, що виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати в силу закону та на підставі відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених законом випадках - виникнення цього обов`язку у МТСБУ.

Такий підхід (виникнення права на страхове відшкодування з моменту страхового випадку, а не з моменту звернення до страховика із відповідною заявою) і передбачає за можливе захист права щодо отримання регламентної виплати (страхового відшкодування) шляхом звернення потерпілого (іншої особи, що має відповідне право) до суду.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100 000, 00 грн.) і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з понесенням витрат на оплату ремонту автомобіля, але виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля та з вирахуванням, у даному випадку, франшизи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного у справі судового рішення, оскільки їм вже було надано належну оцінку судом першої інстанції і такі не спростовують зроблених судом висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача виплаченої суми страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності з урахуванням умов полісу №АМ/2863312 по розміру франшизи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276 ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі № 910/8203/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі № 910/8203/18 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон».

4. Матеріали справи № 910/8203/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська