РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.06.2022Справа № 910/2943/22
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши в порядку прощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Виробничо-комерційної фірми «Кріопром» Товариства з обмеженою відповідальністю (67806, Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, буд. 6; ідентифікаційний код: 31630366)

до Міністерства економіки України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2; ідентифікаційний код: 37508596)

про стягнення 155100,00 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.03.2022 до Господарського суду міст Києва надійшла позовна заява Виробничо-комерційної фірми «Кріопром» Товариства з обмеженою відповідальністю з вимогами до Міністерства економіки України про стягнення збитків у розмірі 155100,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані завданню позивачу збитків у розмірі 155100,00 грн у зв`язку з прийняттям відповідачем протиправного Наказу від 15.03.2019 №408.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2022 відкрито провадження у справі №910/2943/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

18.05.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між наказом Міністерства економіки України від 15.03.2019 №408 та простроченням виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки товару за Договором (закупівля товару за власні кошти) №УГВС172/33-18, укладеним з Акціонерним товариством «Укргазвидобування».

31.05.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, правонаступником якого згідно з постановою КМУ №829 від 02.09.2019 є Міністерство економіки України, від 15.03.2019 №408 наказано перевести на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, зазначених у додатку до наказу, серед яких Виробничо-комерційна фірма «Кріопром» Товариство з обмеженою відповідальністю.

Не погоджуючись з вказаним наказом від 15.03.2019 №408, Виробничо-комерційна фірма «Кріопром» Товариство з обмеженою відповідальністю звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства економіки України про скасування вказаного наказу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2019, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 та постановою Верховного Суду від 19.08.2021 у справі №640/6493/19, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку та торгівлі України «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» від 15 березня 2019 року №408 в частині пункту 1 додатку до наказу.

При цьому, рішенням Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 у справі №916/756/20 стягнуто з Виробничо-комерційної фірми «Кріопром» Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» штрафну санкцію за прострочення поставки товару у розмірі 150000,00 грн. та судовий збір у розмірі 5100,00 грн.

Судом у справі №916/756/20 було встановлено, що 10.05.2018 між Виробничо-комерційною фірмою «Кріопром» Товариством з обмеженою відповідальністю (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (покупець) було укладено Договір (закупівля товару за власні кошти) №УГВС172/33-18, згідно умов якого постачальник зобов`язався поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації (далі - товар), що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

У відповідності до специфікації №1, що є додатком до договору №УГВС 172/33-18 від 10.05.2018 року сторони визначили, що предметом поставки є товар - азотна установка у кількості 4 шт., загальною вартістю з ПДВ - 27200000,00 грн. Також у п. 3 даної специфікації сторонами погоджено строки поставки товару: не пізніше 275-го дня від дати укладення договору.

Разом з тим, 03.04.2019 року сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору №УГВС 172/33-18 від 10.05.2018 року, якою внесено зміни до п. 3 специфікації №1 від 10.05.2018 року та викладено його у новій редакції: „Строки поставки товару: не пізніше 365 календарних днів від дати укладення договору.

Таким чином, поставка азотних установок за Договором №УГВС 172/33-18 від 10.05.2018 мала бути здійснена продавцем 10.05.2019.

Як встановлено судом у справі №916/756/20, 03.06.2019 та 07.06.2019 на виконання умов Договору №УГВС 172/33-18 від 10.05.2018 продавцем було передано товар (азотні установки) у кількості 2-х штук вартістю 6800000,00 грн. кожна, зазначене підтверджується видатковими накладними №РН-0000165 від 03.06.2019 та № РН-0000169 від 07.06.2019.

Отже, продавцем було прострочено поставку товару.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що саме у зв`язку з прийняттям Міністерством економіки України протиправного Наказу від 15.03.2019 №408 призвело до того, що позивачем було прострочено поставку товару на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» за Договором (закупівля товару за власні кошти) №УГВС172/33-18 від 10.05.2018, оскільки позивач вчиняв декілька спроб отримати індивідуальні ліцензії, які виявились невдалими, та зрештою імпортував товар через інше підприємство. Тобто, якби не протиправний Наказ від 15.03.2019 №408 Міністерства економіки України, то позивач імпортував би товар безперешкодно та вчасно, без спроб отримувати ліцензії, без укладення додаткових правочинів, без витрачення зайвого часу, що зрештою призвело до прострочення ним поставки товару за Договором (закупівля товару за власні кошти) №УГВС172/33-18.

За таких обставин, оскільки штрафні санкції у розмірі 150000,00 грн та судовий збір у розмірі 5100,00 грн які стягнуті з Виробничо-комерційної фірми «Кріопром» Товариства з обмеженою відповідальністю рішенням Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 у справі №916/756/20, виникли у зв`язку з протиправним Наказом від 15.03.2019 №408 Міністерства економіки України, позивач просить суд стягнути з Держави України в особі Міністерства економіки України збитки у розмірі 155100,00 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між наказом Міністерства економіки України від 15.03.2019 №408 та простроченням виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки товару за Договором (закупівля товару за власні кошти) №УГВС172/33-18, укладеним з Акціонерним товариством «Укргазвидобування».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. ст. 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади або її посадовою особою визначені в статтях 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Так, означеною нормою передбачено, що для застосування відповідальності органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, нею не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: 1. неправомірні дії цього органу; 2. наявність шкоди; 3. причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Довести наявність всіх трьох умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Як встановлено судом, Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, правонаступником якого згідно з постановою КМУ №829 від 02.09.2019 є Міністерство економіки України, від 15.03.2019 №408 наказано перевести на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України, зазначених у додатку до наказу, серед яких Виробничо-комерційна фірма «Кріопром» Товариство з обмеженою відповідальністю.

Однак, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2019, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 та постановою Верховного Суду від 19.08.2021 у справі №640/6493/19, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку та торгівлі України «Про переведення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності України на індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності» від 15 березня 2019 року №408 в частині пункту 1 додатку до наказу.

Відповідно до положень частин 1, 2 та 3 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Згідно частини 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених стороною, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних стороною доходах, які б він одержав, якби, зокрема, не втратив належне йому майно.

При цьому, суд зазначає, що причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що вони повинні бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 у справі №916/756/20 стягнуто з Виробничо-комерційної фірми «Кріопром» Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» штрафну санкцію за прострочення поставки товару у розмірі 150000,00 грн. та судовий збір у розмірі 5100,00 грн.

Як вбачається з умов Договором поставки № УГВС 172/33-18 від 10.05.2018, укладеного між ВКФ «Кріопром» (постачальник) та ПАТ «Укргазвидобування» (покупець), постачальник гарантує, що товар, який є предметом Договору належить йому на праві власності або іншому речовому праві, що надає йому право розпоряджатися Товаром, є новим і не був у використанні, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України (пункт 1.3 Договору).

З умов вказаного договору не вбачається, що товар в майбутньому буде купуватися Виробничо-комерційною фірмою «Кріопром» Товариством з обмеженою відповідальністю для подальшого постачання Акціонерному товариству «Укргазвидобування». При цьому, з умов договору також не вбачається, що товар буде купуватися в нерезидента - юридичної особи, створеної за законодавством іншої держави та буде ввозитись позивачем на митну територію України.

Також, як вбачається з матеріалів даної справи, 20.03.2019 позивачем було замовлено послугу «Видача разової (індивідуальної) ліцензії на здійснення зовнішньоекономічної операції». Однак, за результатом розгляду звернення позивача, йому відмовлено у видачі разової (індивідуальної) ліцензії оскільки в реквізитах заявки не зазначено номер та дата контракту, усіх специфікацій та додатків, інших документів, на підставі яких оформлюється ліцензія.

22.03.2019 позивачем було повторно замовлено послугу «Видача разової (індивідуальної) ліцензії на здійснення зовнішньоекономічної операції». Однак, за результатом розгляду звернення позивача, йому відмовлено у видачі разової (індивідуальної) ліцензії оскільки в реквізитах заявки не зазначено номер та дата контракту, усіх специфікацій та додатків, інших документів, на підставі яких оформлюється ліцензія.

Так само, 03.04.2019 позивачу було відмовлено у видачі разової ліцензії у зв`язку з тим, що ним не вказано у реквізиті 18 зовнішньоекономічного договору/контракту (усі додатки та специфікації до нього) із зазначенням номера та дати укладення, наказ Мінекономіки про застосування спеціальної санкції та інші документи, на підставі яких оформлюється ліцензія.

Тобто, відмова позивачу у видачі одноразової ліцензії була обумовлена неправильним заповненням самим позивачем звернення для отримання такої ліцензії.

Зважаючи на викладені обставини, суд вважає необгрунтованими та недоведеними доводи позивача відносно того, що саме у зв`язку з прийняттям Міністерством економіки України Наказу від 15.03.2019 №408, у зв`язку з чим позивач змушений був звертатися для отримання індивідуальних ліцензій, які так і не були ним отримані, позивачем було прострочено поставку на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» товару, обумовленого Договором (закупівля товару за власні кошти) №УГВС172/33-18, у зв`язку з чим рішенням Господарського суду Одеської області від 08.09.2020 у справі №916/756/20 стягнуто з Виробничо-комерційної фірми «Кріопром» Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Акціонерного товариства «Укргазвидобування» штрафну санкцію за прострочення поставки товару у розмірі 150000,00 грн. та судовий збір у розмірі 5100,00 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для стягнення збитків.

З огляду на викладене, суд відмовляє у позові Виробничо-комерційної фірми «Кріопром» Товариства з обмеженою відповідальністю до Міністерства економіки України про стягнення збитків у розмірі 155100,00 грн.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак