ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Чернівці Справа № 926/953/22

Господарський суд Чернівецької області у складі головуючого судді Миронюка С.О.,

За участі секретаря судового засідання Чупрун М.М.,

За участі представників:

прокурор - Маріуца Р.А.

від позивача 1. - не з`явився,

від позивача 2. - Котельбан Н.Д.

від позивача 3. - Гордєєв В.В., Романів Ю.М.,

від відповідача - Попов В.Д.

розглянувши матеріали справи

за позовом першого заступника керівника Чернівецької обласної прокуратури в інтересах держави в особі :

1) Міністерства освіти і науки України

2) Західного офісу Держаудит служби

3) Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівцігаз Збут"

про стягнення заборгованості в сумі 1 020 991,26 грн.

І. Стислий виклад позовних вимог.

Перший заступник керівника Чернівецької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Західного офісу Держаудит служби, Чернівецького національного університету імені Юрія Федьковича звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівцігаз Збут" про стягнення заборгованості за Договором на постачання природного газу № 45 від 01.02.201 в сумі 1 020 991,26 грн.

ІІ. Короткий виклад позиції відповідача.

У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що позовна заява не містить змісту позовних вимог щодо Міністерства освіти і науки України та Західного офісу Держаудит служби, в тому числі, способу захисту прав або інтересів Міністерства освіти і науки України та Міністерства освіти і науки України, а також перелік дій, які Відповідач має вчинити на користь Міністерства освіти і науки України та Міністерства освіти і науки України.

Також на думку відповідача захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно, відтак просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

ІІІ. Процесуальні дії по справі.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 15.02.2022 справу № 926/953/22 передано судді Миронюку С.О.

Ухвалою суду від 02.03.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 29.03.2022.

23.03.2022 за (вх.№1147) відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому просить поновити строк для надання відзиву на позовну заяву, як такий, що пропущений з поважних причин, також відповідач в задоволені позовних вимог просить відмовити повністю.

Ухвалою суду від 29.03.2022 за клопотанням прокурора та позивача 2, відкладено підготовче судове засідання на 27.04.2022.

Ухвалою суду від 27.04.2022 за клопотанням представника відповідача відкладено підготовче засідання на 12.05.2022.

03.05.2022 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив прокурора та на письмові пояснення Держаудит служби.

У підготовче судове засідання 12.05.2022 позивач 1, не з`явився, явку свого представника не забезпечив.

Ухвалою суду від 12.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.06.2022.

За усними клопотаннями учасників процесу у судовому засіданні 01.06.2022 оголошено перерву до 14.06.2022.

У судовому засіданні 14.06.2022 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ІV. Фактичні обставини справи встановлені судом.

За результатами проведеної процедури закупівлі 01.02.2019 між Університетом та ТОВ "Чернівцігаз Збут" укладено договір на постачання природного газу № 45 (далі - Договір).

Відповідно до зазначеного Договору постачальник постачає Споживачеві у 2019 році природний газ для опалення корпусів загальним обсягом - 816 973 куб. м, а споживач оплачує постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором. Строк поставки товару: з дати підписання, але не раніше 01.02.2019 по 31.12.2019 ( п. 1.1. Договору).

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що Постачальник передає Споживачу газ обсягом до 816 973 куб. м, у тому числі по місяцях: лютий - 175 510 куб. м, березень - 130 000 куб. м, квітень - 40 000 куб. м, травень - 1 000 куб. м, червень - 1 000 куб. м, вересень - 1 000 куб. м, жовтень - 92 000 куб. м, листопад - 180 200 куб. м, грудень - 196 263 куб. м.

Ціна газу за 1000 куб. м. становить 7 500,00 грн, у тому числі ПДВ 20 % - 1250,0 грн. Загальна вартість договору становить 6 127 297,50 грн (п. 5.1, 5.3 Договору).

Пунктом 5.5 Договору встановлено, що при зміні урядових рішень, а також рішень НКРЕКП щодо зміни розміру ціни на газ, інших змін у законодавстві, що впливають на збільшення або зменшення ціни на газ в термін дії цього Договору, сторони домовилися, що ціна за 1 000 куб. м газу може бути змінена протягом місяця з дати постановления відповідних рішень, що буде відображено в Додатковій угоді до Договору, але не раніше ніж через три місяці з дати фактичного початку.

Відповідно до п. 6.2 Договору розрахунки за реалізований Споживачеві газ здійснюються за цінами та тарифами, що визначені на день підписання Договору.

Даний Договір набирає чинності з дати його підписання і діє в частині реалізації газу з дати підписання, але не раніше 01.02.2019 до 31.12.2019, а в частині грошових зобов`язань при наявності фінансування - до повного розрахунку (п. 11.1 Договору).

У подальшому, за ініціативою ТОВ "Чернівцігаз Збут" Сторони виклали зміст Договору № 45 в новій редакції, при цьому, дана додаткова угода набуває чинності з моменту її укладення та розповсюджує свою дію на відносини, що склались між Сторонами з 01.02.2019.

Також внесені наступні зміни до договору від 01.02.2019 № 45, а саме: додатковою угодою №1 від 08.02.2019 п. 1.3 викладено в наступній редакції: річний плановий обсяг постачання газу визначається Сторонами у Додатку №1 до договору, так - обсяг газу зменшено до 765,912 тис.куб.м.

Відповідно до п. 3.2 Ціна газу становить - 8 000,00 грн з ПДВ (на 6,67 % більше ніж зазначено у договорі).

Загальна сума Договору становить - 6 127 296,00 грн, в тому числі ПДВ - 1 021 216,00 грн ( пункт 3.2, 3.9).

Також, відповідно до п. 3.3. Додаткової угоди встановлено, що ціна зазначена в п. 3.2. договору може змінюватись протягом дії договору шляхом повідомлення Споживача постачальником про відповідну зміну ціни. При цьому, кожне останнє повідомлення Постачальника скасовує відповідні ціни на газ, вказані в попередніх повідомленнях Постачальника з моменту, вказаному в останньому повідомленні Постачальника. Сторони також можуть за взаємною згодою додатково оформити відповідну додаткову угоду про зміну ціни.

Крім того, п. 3.4 встановлено, що у разі непогодження з новою ціною, Споживач в строк не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку наступного місяця поставки газу зобов`язаний письмово повідомити про це Постачальника, повністю розрахуватись з Постачальником за фактично спожитий газ станом на останній день місяця поставки газу Постачальником по цьому Договору, укласти з Постачальником угоду про припинення дії цього Договору з першого дня відповідного місяця поставки газу або припинити власне споживання газу в останній день місяця поставки газу Постачальника по цьому договору із забезпеченням Споживачем виконання процедури опломбування оператором ГРМ всього газового обладнання Споживача.

В подальшому укладено наступні додаткові угоди:

-№ 2 від 15.02.2019 ціну договору збільшено до 8 800,00 грн та зменшено обсяг постачання газу до 692,2836 тис куб. м;

-№ 3 від 19.02.2019 внесено зміни в назву та номер Договору, а саме - "Договір 45/41АВ587-164-19 про постачання природного газу для потреб споживачів, що не є побутовими";

-№ 4від 19.02.2019 ціну збільшено до 9 680,00 грн та зменшено обсяг постачання газу до 632,99 тис куб. м;

-№ 5від 22.02.2019 ціну збільшено до 10 648,00 грн та зменшено обсяг постачання газу до 575,44 тис куб. м;

-№ 6 від 25.02.2019 ціну збільшено до 11 712,80 грн та зменшено обсяг постачання газу до 523,13 тис куб. м;

-№ 7 від 27.02.2019 ціну збільшено до 11 980,80 грн та зменшено обсяг постачання газу до 511,43 тис куб. м;

-№ 8 від 25.03.2019 ціну зменшено до 10 782,72 грн та збільшено обсяг постачання газу до 568,25 тис куб. м;

-№ 9 від 28.03.2019 ціну зменшено до 10 170,80 грн та збільшено обсяг постачання газу до 602,44 тис куб. м, а також погоджено сторонами, що дана додаткова угода поширює свою дію на відносини сторін, що склалися з 01.02.2019;

-№ 11 від 26.12.2019 ціну зменшено до 8188,63 грн, обсяг постачання газу залишено без змін - 602,44 тис куб. м, а також погоджено сторонами, що дана додаткова угода поширює свою дію на відносини сторін, що склалися з 01.11.2019.

Крім того, відповідно до Додаткової угоди № 12 від 26.12.2019 пункт 3.9 викладено в наступній редакції: "Загальна сума Договору складається із місячних сум вартості газу поставленого Споживачеві за даним Договором та становить 4 354 471,88 грн, в тому числі - ПДВ - 725745,31 грн, а обсяг постачання природного газу становить - 444,46388 тис. куб. м".

Додатковою угодою від 22.02.2019 № 5 ціну на газ збільшено на 10 % у порівнянні з додатковою угодою № 4 з одночасним зменшенням обсягу газу.

На підтвердження коливання ціни на природний газ до Додаткової угоди від 22.02.2019 № 5 ТОВ "Чернівцігаз Збут" направлено лист Університету від 21.02.2019 № 58705-Лв-1134-0219 "Щодо підписання додаткових угод" (далі - Лист №58705-Лв-1134-0219), додатком до якого є довідка Чернівецької торгово-промислової палати від 21.02.2019 № 57 (далі - Довідка № 57), в якій зазначено, що згідно з даними офіційного веб-сайту АТ "Дніпроазот" ціна природного газу становить: у липні 2018 року - 9 750,00 грн за 1000 куб. м з ПДВ, а у лютому 2019 року - 9 900,00 грн за 1000 куб, м з ПДВ.

Проте, Довідка № 57 не містить інформації про коливання на ринку природного газу ціни за 1000 куб. м газу в періоді, від дати укладення Додаткової угоди № 4 (19.02.2019) до дати укладення Додаткової угоди № 5 (22.02.2019), тому, надана Довідка № 57 не може бути підставою для збільшення ціни за 1000 куб. м природного газу.

Також, Довідка № 57 характеризує ціну окремо взятого постачальника, а не ціну на ринку.

Крім того, згідно з даними офіційного сайту ТБ "Українська енергетична біржа", середньозважена ціна по всіх умовах оплати на 19.02.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 4) становила 9 318,59 грн з ПДВ за 1000 куб. м газу, а станом на 22.02.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 5) становила 9 204,88 гривень. Тобто, ціна природного газу за 1000 куб. м в періоді між датою укладення Додаткової угоди № 4 та датою укладення Додаткової угоди № 5 коливалася в бік зменшення.

Додатковою угодою від 25.02.2019 № 6 ціну на газ збільшено на 10 % у порівнянні з додатковою угодою № 5 з одночасним зменшенням обсягу газу.

На підтвердження коливання ціни на природний газ до Додаткової угоди від 22.02.2019 № 6 ТОВ "Чернівцігаз Збут" направлено лист Університету від 22.02.2019 № 58705-Лв-1158-0219 "Щодо підписання додаткових угод" (далі - Лист № 58705-Лв-1158-0219) додатком до якого є експертний висновок Вінницької торгово-промислової палати від 14.02.2019 № В - 73 (далі - Експертний висновок № В-73), в якому зазначено, що замовником експертизи ціни природного газу як товару є ТОВ "ВІННИЦЯГАЗ ЗБУТ" та зазначено ціну природного газу згідно прейскурантів обласних газопостачальних товариств для потреб непобутових споживачів (юридичних осіб) станом на 01.02.2019.

Проте, експертний висновок № В-73 не містить інформації про коливання на ринку природного газу ціни за 1000 куб. м газу в періоді, від дати укладення Додаткової угоди № 5 (22.02.2019) до дати укладення Додаткової угоди № 6 (25.02.2019), тому, він не може бути підставою для збільшення ціни за 1000 куб. м природного газу.

Згідно з даними офіційного сайту ТБ "Українська енергетична біржа", середньозважена ціна по всіх умовах оплати на 22.02.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 5) становила 9 204,88 грн з ПДВ за 1000 куб. м газу, а станом на 25.02.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 6) ціна за 1000 куб. м газу також становила 9 204,88 гривень. Тобто, ціна природного газу за 1000 куб. м в період між датою укладення Додаткової угоди №5 та датою укладення Додаткової угоди №6 не змінювалась та була меншою ніж по укладеній додатковій угоді.

Додатковою угодою від 27.02.2019 № 7 ціну на газ збільшено на 2,28 % у порівнянні з додатковою угодою № 6 з одночасним зменшенням обсягу газу.

На підтвердження коливання ціни на природний газ до Додаткової угоди від 27.02.2019 № 7 ТОВ "Чернівцігаз Збут" направлено лист Університету від 25.02.2019 № 58705-Лв-1171-0219 "Щодо підписання додаткових угод" (далі - Лист №58705-Лв-1171-0219), додатком до якого є довідка Чернівецької торгово-промислової палати від 25.02.2019 № 59 (далі - Довідка № 59), в якій зазначено, що прейскурант на природний газ із ресурсів Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на умовах оплати протягом або після періоду (календарний місяць) з поставки газу становить: з 01.08.2018 - 11 083,20 грн з ПДВ за 1000 куб. м, а з 01.02.2019 - 11 458,80 грн з ПДВ за 1000 куб. м.

Проте, Довідка № 59 не містить інформації про коливання на ринку природного газу ціни за 1000 куб. м газу в періоді, від дати укладення Додаткової угоди № 6 (25.02.2019) до дати укладення Додаткової угоди № 7 (27.02.2019), тому, надана Довідка № 59 не може бути підставою для збільшення ціни за 1000 куб. м природного газу.

Крім того, згідно з даними офіційного сайту ТБ "Українська енергетична біржа", середньозважена ціна по всіх умовах оплати на 25.02.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 6) становила 9 204,88 грн з ПДВ за 1000 куб. м газу, а станом на 27.02.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 7) ціна за 1000 куб. м газу також становила 9 204,88 грн. Тобто, ціна природного газу за 1000 куб. м в періоді між датою укладення Додаткової угоди № 6 та датою укладення Додаткової угоди № 7 не змінювалась.

ТОВ "Чернівцігаз Збут" листом від 13.02.2019 № 58705-Лв-898-0219 повідомило, що у зв`язку з коливанням ціни на ринку та задля приведення умов поставки газу до ринкових товариством прийнято рішення про підвищення ціни на газ, на підтвердження чого надано довідку Чернівецької Торгово-промислової падати від 13.02.2019 № 48 (далі - Довідка № 48), в якій зазначено, що з 01.02.2019 відпускні ціни ТОВ "Дніпропегровеькгаз збут" на природний газ для промислових споживачів та інших суб`єктів господарювання та установ і організацій, що фінансуються з державного і місцевих бюджетів на території ліцензійної діяльності ПАТ "Дніпрогаз" становить 12 289,80 грн за 1000 куб. м з ПДВ, на території ліцензійної діяльності ПАТ "Дніпропетровськгаз" - 12 152,52 грн за 1000 куб. м з ПДВ, на території ліцензійної діяльності ПАТ "Криворіжгаз" - 12 494,28 грн за 1000 куб. м з ПДВ; відпускні ціни ТОВ "Вінницягаз збут" на природний газ на території ліцензійної діяльності ПАТ "Вінницягаз" - 12 027,12 грн за 1000 куб. м з ПДВ; відпускні ціни ТОВ "Чернівцігаз Збут" на природний газ на території ліцензійної діяльності ПАТ "Чернівцігаз" - 13 980,80 грн за 1000 куб. м з ПДВ.

На підтвердження коливання ціни на природний газ до Додаткової угоди від 08.02.2019 № 1 ТОВ "Чернівцігаз Збут" надано лист від 06.02.2019 № 58705-Лв-747-0219 "Щодо підписання додаткових угод", додатком до якого є довідка Чернівецької торгово-промислової палати від 04.02.2019 № 40 (далі - Довідка № 40), в якій зазначено, що згідно з даними офіційного веб-сайту ТОВ "Одесагаз- Постачання" ціна природного газу для установ та організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів з 01.06.2018 становить - 11 497,32 грн за 1000 куб. м з ПДВ, аз 01.02.2019 - 12 298,98 грн за 1000 куб. м з ПДВ.

Проте, у Довідці № 40 відсутня інформація про - коливання на ринку природного газу ціни за 1000 куб. м газу на дату укладення Додаткової угоди від 08.02.2019 № 1, або в періоді від дати укладення Договору № 45 (01.02.2019) до дати укладення Додаткової угоди № 1 (08.02.2019), тому, надана Довідка № 40 не може бути підставою для збільшення ціни за 1000 куб. м газу, визначеної в Договорі № 45.

Також, Довідка № 40 характеризує ціну окремо взятого постачальника, а не ціну на ринку.

Таким чином, з дати укладення Договору № 45 (01.02.2019) до дати укладення Додаткової угоди № 7 (27.02.2019) ціну природного газу безпідставно збільшено з 7 500,00 грн за 1000 куб. м до 11 980,80 грн за 1000 куб. м, при цьому, зменшено обсяг з 816,973 тис куб. м до 511,43 тис куб. м.

Отже, Додатковими угодами від 08.02.2019 № 1, від 15.02.2019 № 2, від 19.02.2019 № 3, від 19.02.2019 № 4. від 22.02.2019 № 5, від 25.02.2019 № 6, від 27.02.2019 № 7 підвищено ціну на природний газ в загальному на 59,74 % у порівнянні з ціною основного договору від 01.02.2019 № 45, чим порушено вимоги п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону № 922, відповідно до якого дозволяється вносити зміни до ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку.

При цьому підвищення ціни на підставі укладання вищевказаних Додаткових угод було проведено всупереч п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону № 922, так як підтвердження коливання ціни на ринку між укладанням зазначених додаткових угод відсутнє.

Крім того, вищевказані довідки торгово-промислових палат не відображають інформацію, яка надає можливість прослідкувати динаміку цін, встановити її рух у бік збільшення чи зменшення та встановити факт наявності коливання ціни, оскільки у них не зазначено вартість природного газу на попередні дати, з яких почалася зміна ціни на ринку, а лише зазначено вартість на конкретну дату.

У подальшому між сторонами укладено додаткову угоду від 25.03.2019 № 8 якою зменшено ціну на газ до 10 782,72 грн за 1000 куб. м, що перевищує на 43,76 % від початкової ціни газу по Договору № 45.

Крім того, ТОВ "Чернівцігаз Збут" не надано документів, які свідчать про коливання на ринку ціни за 1000 куб. м природного газу в бік зменшення.

Слід зазначити, що згідно з даними офіційного сайту ТБ "Українська енергетична біржа", середньозважена ціна по всіх умовах оплати станом на 25.03.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 8) становила 7 921,16 грн з ПДВ за 1000 куб. м газу. Крім того, на рівні 7 921,16 грн з ПДВ за 1000 куб. м газу ціна трималася з 01.03.2019.

Додатковою угодою від 28.03.2019 № 9 знову зменшено ціну на газ до 10 170,80 грн за 1000 куб. м, що перевищує на 35,61 % від початкової ціни газу по Договору №45.

Так, ТОВ "Чернівцігаз Збут" знову не надано документів які б свідчили про коливання ціни на газ.

Крім того, слід зазначити, що згідно з даними офіційного сайту ТБ "Українська енергетична біржа", середньозважена ціна по всіх умовах оплати станом на 28.03.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 9) становила 7 921,16 грн з ПДВ за 1000 куб. м газу та в період між 25.03.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 8) та 28.03.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 9) ціна за 1000 куб. м газу також становила 7 921,16 гривень. Тобто, ціна природного газу за 1000 куб. м в періоді між датою укладення Додаткової угоди № 8 та датою укладення Додаткової угоди № 9 не змінювалась.

Додатковою угодою від 26.12.2019 № 11 знову зменшено ціну на газ до 8 188,63 грн за 1000 куб. м, що перевищує на 9,18 % від початкової ціни газу по Договору № 45. Дана угода поширює свою дію на відносини сторін, що склалися з 01.11.2019 крім того обсяг газу становить 602,44 тис. куб. м.

ТОВ "Чернівцігаз Збут" знову не надано документів які б свідчили про коливання ціни на газ.

Слід зазначити, що згідно з даними офіційного сайту ТБ "Українська енергетична біржа", середньозважена ціна по всіх умовах оплати станом на 26.12.2019 (дата укладення Додаткової угоди № 11) становила 5 307,08 грн з ПДВ за 1000 куб. м газу.

В подальшому укладено додаткову угоду від 26.12.2019 № 12 відповідно до якої загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу, поставленого Споживачеві, за даним Договором та становить 4 354 471,88 грн, в т.ч. ПДВ - 725 745,31 гри. Сторони погодили, що дана Додаткова угода поширює свою дію на відносини Сторін, що склалися з 01.11.2019. Крім того, обсяг природного газу становить 444,46388 тис. куб. м.

Таким чином, Додатковою угодою від 26.12.2019 № 11 ціну природного газу за 1000 куб. м зменшено до рівня 8 188,63 грн з ПДВ.

Однак, відповідно до даних офіційного сайту ТБ "Українська енергетична біржа", середньозважена ціна по всіх умовах оплати на 26.12.2019 становила 5 307,08 грн з ПДВ за 1000 куб. м природного газу, та є значно меншою в порівнянні з ціною, визначеною Додатковою угодою №11.

В матеріалах справи містяться Акти прийому-передачі: №ЧЦ389003146, №ЧЦ, №ЧЦ 389007065, №ЧЦ , №ЧЦ389009680, №ЧЦ389011976, №ЧЦ389012829, №ЧЦ389014670, №ЧЦ389016631, №ЧЦ 389019887, №ЧЦ389021343, згідно яких позивач сплатив кошти, що підтверджується платіжними дорученнями №796, №797, №798, №799, №1512, №1513, №2070, №3141, №3142, №4178, №4179, №4723, №5787, №5788, №5789, №5790, №6825, №6824, №6823, №7007, №7008.

З наявних в матеріалах справи копій актів прийому-передачі природного газу, рахунків-фактур та платіжних доручень, вбачається, що споживачем було сплачено в переплаченій сумі 1 020 991,26 грн за отриманий природний газ на підставі Договору постачання природного газу № 45 від 01.02.2019 р. та додаткових угод.

Зі змісту вищезазначених актів прийому-передачі вбачається, що ціни, які були покладені в їх основу, відповідають цінам, що містяться в додаткових угодах № 1, 2, 4, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12 .

ІV. Норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади визначено Законом України "Про публічні закупівлі".

Положеннями статті 3 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Станом на момент підписання договору постачання природного газу № 45 від 01.02.2019 р. сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".

Як зазначалося вище, збільшуючи ціну договору шляхом укладення оспорюваних додаткових угод, сторони виходили з суттєвого підвищення закупівельних цін на газ. На підтвердження коливання ціни природного газу постачальник покликався на цінові довідки, видані торгово-промисловою палатою та прейскурант НАК "нафтобаз України".

Проаналізувавши зміст вищевказаних довідок, суд констатує, що вони не відображають інформацію, яка надає можливість прослідкувати динаміку цін, встановити її рух у бік збільшення чи зменшення та встановити факт наявності коливання ціни, оскільки у вищевказаних довідках не зазначено вартість природного газу на попередні дати, з яких почалася зміна ціни на ринку, а лише зазначено вартість на конкретну дату. Вказані довідки не підтверджують коливання ціни на природний газ, оскільки довідки торгово-промислових палат лише констатують рівень цін згідно з прейскурантом НАК "Нафтогаз України" та рівень загальних ринкових цін на газове паливо. При цьому, не містять доказів на підтвердження ринкової вартості газу на момент укладення договору, що дало б можливість порівняти рівень цін та дійти висновку про зменшення або збільшення ціни на момент укладення додаткових угод.

В той же час, кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару і є похідною від попередніх, а тому зміна ціни встановлена наступними додатковими угодами перевищує 10% ціни за одиницю товару, встановлену безпосередньо у Договорі № 5 від 10.01.2018.

Додатково слід взяти до уваги й те, що постачальник взагалі не здійснював поставки газу за ціною, яка була запропонована ним під час відкритих торгів, що в сукупності свідчить про умисне заниження ціни під час участі у відкритих торгах.

Крім того, відповідно до змісту відповідних довідок торгово-промислових палат, інформація, викладена у них стосовно коливання ціни природного газу є дійсною станом на дату експертизи та може змінюватись. В той же час дати підписання додаткових угод № 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12 є іншими та не відповідають датам, зазначеним у відповідних довідках.

Таким чином, суд вважає, що коливання ціни природного газу на ринку в межах 10 % при укладенні додаткових угод № 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12 сторонами договору не доведено та документально не підтверджено, у зв`язку з чим ними не дотримано вимоги п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" і відповідно безпідставно змінено істотні умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту наведено у частині 2 статті 20 Господарського кодексу України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конструктивною ознакою правочину як юридичного факту.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Такий спосіб захисту як визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Крім того, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19)).

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, а також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанови від 03.10.2018 у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц), Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 03.12.2020 у справі №909/703/19).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що додаткові угоди № 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12, є нікчемними відповідно до закону у зв`язку з їх укладенням з порушенням вимог частини четвертої статті 36 Закону України "Про державні закупівлі".

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У статті 669 Цивільного кодексу України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Згідно з частиною 1 статті 670 Цивільного кодексу України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

У тексті вказаних додаткових угод зазначено наступну підставу їх укладення - підвищення ціни природного газу на ринку та міститься покликання на п.2 ч.4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" та в зв`язку з узгодженою зміною ціни в бік зменшення відповідно п. 5 ч. 4. ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі". Вказівок на інші підстави в тексті угод немає.

Зі змісту вищезазначених актів прийому-передачі вбачається, що ціни, які були покладені в їх основу, відповідають цінам, що містяться в додаткових угодах №1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади визначено Законом України "Про публічні закупівлі".

Положення статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Станом на момент підписання договору постачання природного газу № 45 від 01.02.2019 р. сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".

Як зазначалося вище, збільшуючи ціну договору шляхом укладення оспорюваних додаткових угод, сторони виходили з суттєвого підвищення закупівельних цін на газ. На підтвердження коливання ціни природного газу постачальник покликався на цінові довідки, видані торгово-промисловою палатою.

Проаналізувавши зміст вищевказаних довідок, суд констатує, що вони не відображають інформацію, яка надає можливість прослідкувати динаміку цін, встановити її рух у бік збільшення чи зменшення та встановити факт наявності коливання ціни, оскільки у вищевказаних довідках не зазначено вартість природного газу на попередні дати, з яких почалася зміна ціни на ринку, а лише зазначено вартість на конкретну дату. Вказані довідки не підтверджують коливання ціни на природний газ, оскільки довідки торгово-промислових палат лише констатують рівень цін згідно з прейскурантом НАК "Нафтогаз України" та рівень загальних ринкових цін на газове паливо. При цьому, не містять доказів на підтвердження ринкової вартості газу на момент укладення договору, що дало б можливість порівняти рівень цін та дійти висновку про зменшення або збільшення ціни на момент укладення додаткових угод.

В той же час, кожна наступна додаткова угода має фіксовану ціну за одиницю товару і є похідною від попередніх, а тому зміна ціни встановлена наступними додатковими угодами перевищує 10% ціни за одиницю товару, встановлену безпосередньо у Договорі № 45 від 01.02.2019.

Додатково слід взяти до уваги й те, що постачальник взагалі не здійснював поставки газу за ціною, яка була запропонована ним під час відкритих торгів, що в сукупності свідчить про умисне заниження ціни під час участі у відкритих торгах.

Крім того, відповідно до змісту відповідних довідок торгово-промислових палат, інформація, викладена у них стосовно коливання ціни природного газу є дійсною станом на дату експертизи та може змінюватись. В той же час дати підписання додаткових угод № 1, 2, 4, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12 є іншими та не відповідають датам, зазначеним у відповідних довідках.

Таким чином, суд вважає, що коливання ціни природного газу на ринку в межах 10 % при укладенні додаткових угод №№1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12 сторонами договору не доведено та документально не підтверджено, у зв`язку з чим ними не дотримано вимоги п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" і відповідно безпідставно змінено істотні умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Майже аналогічний за змістом перелік способів захисту наведено у частині 2 статті 20 Господарського кодексу України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Такий спосіб захисту як визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Крім того, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 2-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19)).

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, а також правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанови від 03.10.2018 у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц), Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 03.12.2020 у справі №909/703/19).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що додаткові угоди №№1, 2, 4, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 12 , є нікчемними відповідно до закону у зв`язку з їх укладенням з порушенням вимог частини четвертої статті 36 Закону України "Про державні закупівлі".

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору постачання застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У статті 669 Цивільного кодексу України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Згідно з частиною 1 статті 670 Цивільного кодексу України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Входячи з предмету та підстав позову, прокурор правомірно заявив вимогу про повернення спірних коштів до бюджету, у зв`язку з чим вказана вимога підлягає задоволенню.

У відповідності до статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Решта доводів учасників процесу, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

V. Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі позивача - Західного офісу Державної аудиторської служби України, суд зазначає наступне.

Згідно статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. "Інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У відповідності із вимогами частини 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Згідно вимог ч. 4 ст. 7 Закону України "Про публічні закупівлі" до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, належить здійснення контролю у сфері публічних закупівель у межах повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Статтею 5 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" передбачено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель, який відповідно до ст. 2 цього Закону є одним з головних завдань органу державного фінансового контролю, здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України "Про публічні закупівлі", проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.

Відповідно до п. 10 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю з порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 року № 43 (далі - Положення) визначено, що Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Згідно із п. п. З, 4, 9 ч. 4 Положення, Держаудит служба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення перевірки державних закупівель; здійснює контроль за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства.

Статтею 7-1 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що моніторинг закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладання договору про закупівлю та його виконання. За результатами моніторингу закупівлі посадова особа органу державного фінансового контролю складає та підписує висновок про результати моніторингу закупівлі.

Відтак, Державна аудиторська служба України, здійснюючи моніторинг публічних закупівель наділена правом при виявленні випадків порушення вимог законодавства про публічні закупівлі та невиконанні підконтрольною установою вимог до усунення порушень, звернутися до суду в інтересах держави.

Постановою Кабінету Міністрів України № 266 від 06 квітня 2016 року затверджено перелік територіальних органів Держаудитслужби України, які утворюються як юридичні особи публічного права.

Згідно з додатком № 2 до вищевказаної постанови, до міжрегіонального територіального органу Держаудитслужби - Західного офісу Держаудитслужби приєднались територіальні органи Держфінінспекції у Львівській, Волинській, Закарпатській, Івано-Франківській, Рівненській, Тернопільські, Чернівецькій та Хмельницькій областях.

Отже, на території Чернівецької області функції державного фінансового контролю щодо законності здійснення публічних закупівель, а також вжиття заходів щодо їх усунення, в тому числі в судовому порядку, відносяться до повноважень Західного офісу Державної аудиторської служби України.

Офіс є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та здійснює повноваження як безпосередньо, так і через управління.

З системного тлумачення вищенаведених правових норм вбачається, що саме до повноважень Держаудитслужби України та її підрозділів належить вжиття заходів контролю щодо додержання вимог чинного законодавства при проведенні замовниками публічних закупівель, а також звернення до суду в інтересах держави з позовними заявами у разі не виконання ними вимог про усунення виявлених порушень.

Виходячи з вищевикладеного, Державна аудиторська служб України є органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Аналогічного висновку про наявність повноважень на звернення до суду Держаудитслужби та її підрозділів, а отже й прокурора в інтересах держави в їх особі, у разі не виконання вимог щодо усунення порушень законодавства, виявлених за результатами моніторингу закупівель, дійшов Верховний Суд (постанова колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду по справі № 924/1256/17 від 07 грудня 2018 року та постанова від 13 лютого 2019 року по справі № 906/296/18).

Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Вказане обумовлює виключну необхідність звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Західного офісу Державної аудиторської служби України.

На підтвердження факту повідомлення Західного офісу Державної аудиторської служби України про звернення до суду з даним позовом, прокурором надано відповідний лист №5-266ВИХ-22 15-1162-21 від 02.02.2022.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, про наявність у даній справі підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Західного офісу Державної аудиторської служби України, відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

У відповідності до статті 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

VI. Щодо представництва прокурором інтересів держави в особі Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича з наступних підстав.

Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 БК України має бути дотримано принцип ефективності та результативності при складанні та виконанні бюджетів де усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання послуг, гарантованих державою, при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Відповідно до пункту 38 статті 2 Бюджетного кодексу України одержувач бюджетних коштів - суб`єкт господарювання, громадська чи інша організація, яка не має статусу бюджетної установи, уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, та отримує на їх виконання кошти бюджету.

Пуктом 47 статті 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.

Відповідно до п. 1.3 Університет є юридичною особою утвореною у формі державної установи, має права та обов`язки, які постають з моменту державної реєстрації та припиняються від дати внесення запиту до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців про її припинення.

Університет має самостійний баланс, відокремлене майно, власний герб, прапор, печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, офіційні бланки з гербом Університету, сайт, власну газету та наукові журнали.

Згідно п. 4.2.20 Статуту університет може проводити фінансово - господарську та іншу діяльність в Україні та за її межами відповідно до законодавства України та Статуту Університету.

Пунктом 11.3 Статуту установлено, що фінансування Університету здійснюється за рахунок:

· загального фонду бюджету на підготовку фахівців у межах державного замовлення та проведення науково-дослідних робіт;

· спеціального фонду, який формується за рахунок:

· доходів від надання платних освітніх послуг;

· надходжень від господарської діяльності, плати за оренду приміщень і майна;

· сумісної діяльності;

· коштів, отриманих від підприємств, організацій, фізичних осіб, бюджетних установ для здійснення цільових заходів;

· коштів, одержаних за підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації фахівців, надання додаткових освітніх послуг згідно з укладеними договорами з юридичними й фізичними особами;

· надходжень за виконання договірної тематики за договорами з підприємствами, установами, організаціями й фізичними особами;

· безоплатних і благодійних внесків юридичних і фізичних осіб, у тому числі з інших держав, грантів і дарунків;

· надходжень за виконання зобов`язань згідно господарських договорів з підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами;

· депозитів, розміщених у банках тимчасово вільних бюджетних коштів;

· інших доходів згідно законодавства України.

Відповідно до п 12.1 Статуту Університет функціонує на публічні кошти, а тому усю власну фінансово-господарську діяльність здійснює публічно та прозоро.

Відповідно до ч. З ст. 34 Закону України "Про вищу освіту", керівник закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень вирішує питання фінансово- господарської діяльності закладу вищої освіти є розпорядником майна і коштів, забезпечує виконання фінансового плану (кошторису), укладає договори.

Відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України "Про вищу освіту", керівник закладу вищої освіти відповідає за результати фінансово-господарської діяльності, стан і збереження нерухомого та іншого майна цього закладу.

Таким чином, Університет у розумінні ст. 22 Бюджетного кодексу України є учасником бюджетного процесу та наділений повноваженнями розпоряджатися бюджетними коштами.

У даних спірних правовідносинах інтереси держави та позивача повністю збігаються, Університет є отримувачем коштів, які надійдуть у разі їх стягнення.

Однак, Університет, укладаючи оскаржувані додаткові угоди до договору про закупівлю, усупереч вимог ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" (в редакції Закону, що діяла на момент укладення угод), сам сприяє порушенням цих інтересів держави, тим самим є органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, однак не здійснює та неналежно здійснює їх захист.

Виконання зобов`язань за додатковими угодами до договору, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України "Про публічні закупівлі" та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 3 даного Закону.

Наведене вказує на порушення економічних (майнових) інтересів держави у бюджетній сфері та у сфері публічних закупівель, внаслідок дій Університету, до функцій якого належить захист інтересів у цій сфері, яким перераховано на підставі нікчемних додаткових угод бюджетні кошти у надмірному розмірі, чим завдано шкоди державним інтересам, що свідчить про невжиття Університетом заходів, спрямованих на захист інтересів держави та повністю кореспондується з нормами ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до правових висновків Верховного суду України, що знайшли своє відображення у рішеннях за справою № 912/894/18 від 20.02.2019, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. З, 4 ст. 53 ГПК України, ч. З ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" проявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 викладено наступний висновок щодо застосування ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до ч. З ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, подаючи до суду позов, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Обласною прокуратурою до Університету направлялися листи від 12.11.2021 № 15-486вих-21 та 06.12.2021 № 15-522вих-21 з пропозицією звернутися з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемних додаткових угод та стягнення з ТОВ "Чернівцігаз Збут" сплачених на їх підставі коштів.

У листі від 13.12.2021 № 30/30-2686 Університет зазначає про відсутність фінансових ресурсів, а саме неспроможності сплатити судовий збір для подання позовної заяви.

Таким чином, Університетом, як органом уповноваженим на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, дій, спрямованих на здійснення відповідного захисту інтересів держави не вчинялося, з часу укладення договору не було вжито належних заходів до усунення зазначених порушень, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду, що призводить до порушення економічних (майнових) інтересів держави, необхідність захисту яких, відповідно до положень статті 131-1 Конституції України, покладено на органи прокуратури.

А відтак, прокурор звернувся до суду в межах своєї компетенції та спосіб передбачений законом, а також на підставі права щодо захисту інтересів держави.

VII. Щодо розподілу судових витрат.

Судовий збір за приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України у зв`язку з задоволенням позову покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 129, 130, 194, 196, 219, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівцігаз Збут" (58018, м. Чернівці, вул. Воробкевича Сидора, 1-А, код 39584988) на користь Чернівецького національного університету ім.Ю.Федьковича (58012, м.Чернівці, вул.Коцюбинського,2, (код 02071240) безпідставно отримані кошти в сумі 1 020 991,26 грн на наступні реквізити:

- 391 501,86 грн IBAN UA0007831, банк - Державна казначейська служба України, м.Київ, код 02071240;

- 549 721,81 грн IBAN UA0007831, банк - Державна казначейська служба України, м.Київ, код 02071240;

- 79 543,92 грн IBAN UA0007831, банк - Державна казначейська служба України, м.Київ, код 02071240;

- 223,67 грн IBAN UA0007831, банк - Державна казначейська служба України, м.Київ, код 02071240;

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівцігаз Збут" (58018, м. Чернівці, вул. Воробкевича Сидора, 1-А, код 39584988) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58001, м.Чернівці, вул.Кордуби,21-А, код 02910120) на р/р IBAN UA0004946, банк -ДКСУ м.Київ МФО -820172 суму сплаченого судового збору в сумі 15314,87 грн.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати накази.

Повний текст рішення складено та підписано 24.06.2022.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.О. Миронюк