ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/3374/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, проспект Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПРИВОЗ"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.05.2022 року

у справі №916/3374/21

за позовом Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПРИВОЗ"

про стягнення 507 776,14 грн.,

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПРИВОЗ"

до Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі"

про визнання недійсним акту про порушення, визнання незаконним та скасування протоколу засідання комісії,

(суддя першої інстанції: Степанова Л.В., дата та місце прийняття ухвали: 17.05.2022, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, просп.Шевченка, 29)

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.05.2022 по справі №916/3374/21 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім ПРИВОЗ (далі ТОВ «ТД «ПРИВОЗ») до Акціонерного товариства ДТЕК Одеські електромережі (далі АТ «ДТЕК Одеські елктромережі») про визнання недійсним акту про порушення, визнання незаконним та скасування протоколу засідання комісії повернуто заявнику.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.05.2022 по даній справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» не погоджується з висновками місцевого господарського суду, оскільки при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, суд дійшов висновків, які фактично не відповідають обставинам справи, що призвело до постановлення помилкової ухвали, якою порушено право позивача за зустрічним позовом на доступ до правосуддя.

Заявник апеляційної скарги вказує, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не врахував той факт, що на виконання вимоги ухвали суду про залишення позову без руху, відповідачем за первісним позовом було надано позовну заяву в новій редакції, чинне законодавство не передбачає можливості підписання позовної заяви датою її подання, адже документ було складено пізніше та з урахуванням вимог ухвали про залишення зустрічного позову без руху.

Зі змісту зустрічної позовної заяви, наданої на виконання вимог ухвали суду, вбачається, що це не новий зустрічний позов, а позов, викладений у редакції з урахуванням судового рішення. Те ж саме вбачається з тексту супровідного електронного листа, яким було направлено до суду зустрічний позов з урахуванням усіх недоліків, зазначених судом, та квитанцією про сплату судового збору.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки позивачем за зустрічним позовом було усунуто недоліки, а суд необгрунтовано повернув заяву, чим застосував надмірний формалізм, що є неправомірним обмеженням права на досступ до суду, як елемента права на справедливий суд.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.06.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ТД "ПРИВОЗ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.05.2022 по справі №916/3374/21, ухвалено розглянути апеляційну скаргу ТОВ "ТД "ПРИВОЗ" у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Згідно з приписами ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Акціонерне товариство «ДТЕК Одеські електромережі» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» про стягнення 507776,14 грн., у тому числі 457279,56 грн. заборгованості за недовраховану активну електричну енергію, 50496,58 грн. заборгованості за недовраховану реактивну електричну енергію.

В обґрунтування позовних вимог АТ «ДТЕК Одеські електромережі» посилається на неналежне виконання ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» Договору про постачання електричної енергії №1477 від 26.12.2012.

08.02.2022 за вх.суду№357/22 ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» звернулося до суду з зустрічною позовною заявою до АТ «ДТЕК Одеські електромережі» в якій просить:

- визнати акт про порушення №8001809 від 07.11.2018, складений представниками АТ «ДТЕК Одеські електромережі» на споживача ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» недійсним;

- визнати протокол засідання комісії з розгляду актів про порушення Центрального РЕМ №104/1 від 08.11.2019 незаконним та скасувати.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.02.2022 про залишення зустрічного позову без руху було встановлено, що зустрічна позовна заява ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» не місить найменування позивача за зустрічним позовом та його реквізитів, а саме місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України). Крім того на титульному листі зустрічної позовної заяви зазначено представником відповідача Чижова О.П. Натомість адвокат Чижов О.П. згідно наданої до зустрічної позовної заяви довіреності від 03.02.2020 є представником ТОВ «ТД «ПРИВОЗ», тобто позивача за зустрічним позовом. Також в ухвалі про залишення зустрічної позовної заяви без руху вказано, що ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» заявлено дві вимоги немайнового характеру, судовий збір за які складає 2481,00 грн. за кожну окрему позовну вимогу, однак ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» в порушення вимог п.2 ч.1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України не надано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

03.03.2022 за вх.суду №5392/22 ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» надало до суду зустрічний позов, в якому усунуті недоліки та додані докази сплати судового збору та докази направлення позовної заяви відповідачу за зустрічним позовом.

Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.05.2022 по справі №916/3374/21 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» до АТ «ДТЕК Одеські елктромережі» про визнання недійсним акту про порушення, визнання незаконним та скасування протоколу засідання комісії повернуто заявнику.

В ухвалі про повернення суд першої інстанції зазначив, що зустрічний позов поданий до суду 03.03.2022 містить дату підписання 02.03.2022, а натомість зустрічний позов який буз залишений судом без руху містить дату підписання 08.02.2022.

Суд вказав, що зустрічний позов, поданий до суду 03.03.2022, не є заявою про усунення недоліків, а є новим зустрічним позовом який містить іншу дату підписання.

У зв`язку з ненаданням у встановленому судом строку доказів на підтвердження виконання вимог ухвали Господарського суду Одеської області від 28.02.2022 суд дійшов висновку, що ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» не було усунуто недоліків зустрічної позовної заяви, а було надано суду та направлено відповідачу нову зустрічну позовну заяву від 02.03.2022.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Частинами 1-2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Варто акцентувати увагу і на рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року у справі N 1-2/2002 N 15-рп/2002.

Положення частини другої статті 124 Конституції України ( 254к/96-ВР ) треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України (254к/96-ВР), які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України (254к/96-ВР). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України (254к/96-ВР). Так, відповідно до статті 8 Конституції України (254к/96-ВР) звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України (254к/96-ВР), норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України (254к/96-ВР) встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку.

Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Водночас, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (див. рішення Суду у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України, no. 20347/03, від 12.03.2009). Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року, Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

У рішенні ЄСПЛ від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може підлягати обмеженням, що допускаються, оскільки право на доступ за своєю природою вимагає регулювання державою. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, що саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Таким чином, прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України передбачено права та обов`язки учасників справи. Зокрема, учасники справи мають право: знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункт 1, пункт 3 частини 1 статті 42).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, крім прав та обов`язків, визначених у ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 180 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Статтею 174 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної без руху.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.02.2022 про залишення зустрічного позову без руху було встановлено, що зустрічна позовна заява ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» не місить найменування позивача за зустрічним позовом та його реквізитів, а саме місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України). Крім того на титульному листі зустрічної позовної заяви зазначено представником відповідача Чижова О.П. Натомість адвокат Чижов О.П. згідно наданої до зустрічної позовної заяви довіреності від 03.02.2020 є представником ТОВ «ТД «ПРИВОЗ», тобто позивача за зустрічним позовом. Також в ухвалі про залишення зустрічної позовної заяви без руху вказано, що ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» заявлено дві вимоги немайнового характеру, судовий збір за які складає по 2481,00грн. за кожну окрему позовну вимогу, однак ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» в порушення вимог п.2 ч.1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України не надано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

03.03.2022 за вх.суду №5392/22 ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» надало до суду зустрічний позов, в якому були виправлені недоліки та додані докази сплати судового збору та докази направлення позовної заяви відповідачу за зустрічним позовом. Разом з тим, судом першої інстанції зроблено висновок, що поданий зустрічний позов не є заявою про усунення недоліків, а є новим зустрічним позовом, який містить іншу дату підписання, у зв`язку з чим повернуто зустрічну позовну заяву ТОВ «ТД «ПРИВОЗ».

Судова колегія вважає помилковими вищезазначені висновки місцевого господарського суду, оскільки в даному випадку на виконання вимог ухвали суду про залишення зустрічного позову без руху, відповідачем за первісним позовом було надано позовну заяву, зміст якої і вимоги є абсолютно ідентичними позовній заяві, що була залишена судом першої інстанції без руху.

Зі змісту зустрічної позовної заяви від 03.03.2022, наданої на виконання вимог ухвали суду, можна встановити, що в даному випадку відповідач зазначив в позовній заяві, як того вимагав суд, найменування позивача та вказав на першому вркуші позову, які дії ним були здійснені на виконання ухвали місцевого господарського суду про залишення зустрічної позовної заяви без руху.

Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду звертає увагу, що ТОВ «ТД «ПРИВОЗ» не позбавлений права, з метою дотримання вимог чинного процесуального законодавства України, а також у зв`язку з необхідністю виправлення недоліків, подати виправлену зустрічну позовну заяву з урахуванням вимог суду. Крім того, чинне законодавство не предбачає можливості підписання позовної заяви датою її подання, оскільки документ складається після задишення позовної заяви без руху, з урахуванням вимог суду.

Враховуючи вищевикладене, а також норми чинного процесуального законодавства України, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, вдався до формалізму у даній справі, а висновок про необхідність повернення зустрічної позовної заяви, у зв`язку з неусуненням недоліків, а поданням нового зустрічного позову є помилковим.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року no. 4436/07, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

За таких обставин, ухвалення в даному випадку судом першої інстанції рішення про повернення відповідачу зустрічної позовної заяви у цій справі за визначених в оскаржуваній ухвалі підстав є порушенням норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню з розгляду зустрічної позовної заяви у справі та відповідно до статті 280 Господарського процесуального кодексу України підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала - скасуванню із направленням матеріалів справи №916/3374/21 до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.

Також колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат у справі лише у разі прийняття ним постанови про скасування чи зміну судового рішення суду першої інстанції, прийнятого за результатами розгляду справи по суті. Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції у даному випадку не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 280, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПРИВОЗ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.05.2022 року у справі №916/3374/21 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.05.2022 року у справі №916/3374/21 скасувати.

Справу №916/3374/21 направити для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя: Н.М. Принцевська
Судді: Г.І. Діброва
А.І. Ярош