ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" червня 2022 р. Справа№ 910/22479/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Барсук М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Денисевич К.Ю.,

за участю представників:

від позивача: Олійник О.С. (ордер серії КВ №201861 від 09.07.2018),

від відповідача: Заплішна О.Д. (довіреність вих.№60-16209/20 від 24.12.2020),

від третьої особи - 1: представник не прибув,

від третьої особи - 2: представник не прибув,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/22479/17 (суддя Ярмак О.М., повний текст складено - 31.05.2018) за позовом Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про стягнення 6 139 524,67 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

У грудні 2017 року Відкритий недержавний пенсійний фонд "Причетність" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 6 093 791,05 грн, з яких 3 262 352,89 грн заборгованість з повернення основної суми вкладу за договором, 2 485 912,90 грн інфляційні втрати, нараховані за період неповернення основної суми вкладу, 242 129,15 грн 3% річних, нарахованих за період неповернення, 56 309,24 грн заборгованість з повернення нарахованих відсотків, на суму вкладу за договором, 42 907,64 грн інфляційні втрати, нараховані за період неповернення відсотків, 4 179,23 грн 3 % річних, нарахованих за період неповернення відсотків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1057-IV), згідно якої пенсійні активи не можуть включатися до ліквідаційної маси зберігача пенсійного фонду та інших банків, не вчиняє дії з повернення пенсійних активів ВНПФ "Причетність", внесених з договором банківського вкладу "Класичний" № Д-2016255/01/1708.

У зв`язку із зазначеною бездіяльністю відповідача та третьої особи, неналежним виконанням ними встановленого статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обов`язку повернути безпідставно набуті пенсійні активи позивачу заподіяно майнову шкоду, що виразилась у знеціненні грошових коштів у період розпорядження ними відповідачем, а також у неотриманому доході, який міг отримати позивач від використання цих коштів. Вказана шкода, за доводами позивача, підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до статті 1166 ЦК України та частини третьої статті 17 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон № 4452-VI).

Під час розгляду справи місцевим судом позивач подавав заяви про зміну підстав позову. Останньою заявою, поданою до суду 08.02.2018, він просив виключити із заявленого позову підстави, викладені у абзацах 8, 9, 10, розміщених на 5 сторінці, які зазначені вище, а також в абзаці 7, розміщеному на восьмій сторінці позовної заяви від 11.12.2017, та доповнив підстави заявленого позову нормами міжнародного та національного права, зокрема статтями 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, статтею 41 Конституції України, статтями 1, 46 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод, статтею 48 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення", статтею 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Зазначені заяви позивача про зміну підстав позову прийняті судом до розгляду.

Господарський суд міста Києва рішенням від 22.05.2018 у справі № 910/22479/17, у задоволенні позову відмовив повністю.

Рішення мотивовано недоведеністю позивачем обставин того, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має грошове зобов`язання перед Відкритим недержавним пенсійним фондом "Причетність". Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не отримував пенсійні активи Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність", у зв`язку із чим не має законних підстав та правового механізму для повернення цих пенсійних активів за рахунок власних коштів.

Єдиним джерелом та способом повернення коштів позивача є задоволення його вимог у межах процедури ліквідації Банку за рахунок активів останнього.

Також, суд зазначив про неможливість застосування до спірних відносин норм статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки норми даної статті підлягають застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У цій справі депозитні кошти були передані позивачем третій особі на підставі договору, отже, набуті нею на правовій підставі. У третьої особи виникло невиконане нею договірне зобов`язання повернути зазначені вище кошти, обставин заволодіння цими коштами відповідачем судами не встановлено, що виключає застосування до спірних відносин норм статті 1212 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Відкритий недержавний пенсійний фонд "Причетність" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2018 та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на необхідність застосування положень статей 1, 2, 6, 10, 47, 48, 50 Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення", статті 19 Закону України "Про інвестиційну діяльність", відповідно до яких активи недержаних пенсійних фондів (пенсійні активи), які були проінвестовані до 11 липня 2014 року, не повинні були включатись до ліквідаційної маси банку та мали повертатись банками недержавним пенсійним фондам під час проведення тимчасової адміністрації або ліквідації такого банку.

Також, скаржник вказує про наявність підстав для застосування положень статей 1166, 1212 Цивільного кодексу України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 у справі № 910/22479/17 (Головуючий суддя: Мартюк А.І., судді: Євсіков О.О., Зубець Л.П.) апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 - без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 910/22479/17 касаційну скаргу Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" задоволено. Скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 у справі № 910/22479/17. Справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Приймаючи вказану постанову суд касаційної інстанції виходив з того, що оскільки наведені позивачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтовуються наявністю у позивача матеріальних втрат, доказом чого, на думку позивача, є висновок судової економічної експертизи № 171/10-2020 від 06.10.2020, суд касаційної інстанції позбавлений можливості оцінити обґрунтованість наведених позивачем підстав до тих пір поки судом апеляційної інстанції не буде вирішено питання щодо заявленого позивачем клопотання про прийняття цього доказу. Оскільки залежно від того чи буде задоволено клопотання позивача про залучення висновку експертизи, судом апеляційної інстанції має бути вирішено питання чи підтверджуються матеріалами справи обставини завдання відповідачем матеріальної шкоди позивачу, а також визначити норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини у справі № 910/22479/17.

Колегією суддів апеляційного господарського суду на виконання вказівок Верховного Суду в судовому засіданні 23.05.2022 поставлено на розгляд клопотання позивача №ДБ/01006-1 від 06.10.2020 про долучення доказів, у якому він просив долучити до матеріалів справи лист №2900/2 від 26.06.2019 (з додатками), договір про надання експертних послуг від 31.08.2020, заяву № Б/21 від 26.08.2020, лист № 31/08 від 31.08.2020, лист №ДБ/401-2 від 02.10.2020, лист № ДБ/401-2 від 02.10.2020, рахунок №31/08 від 31.08.2020, акт №171/10-2020 від 06.10.2020, лист № 06/10 від 06.10.2020, висновок експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020, додаток №1 до висновку експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020, додаток №2 до висновку експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020, додаток №3 до висновку експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020, докази направлення долучених до матеріалів справи №910/22479/17 документів.

Позивач зазначав, що висновок експерта з додатками до нього підтверджує обґрунтованість шкоди згідно "Розрахунків втраченої вигоди та втрат, суми вкладу та відсотків Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність", внаслідок неповернення інвестованих у банківський депозит пенсійних активів, станом на 31.05.2017" у розмірі 6 878 021,30 грн. Тобто, є належним та допустимим доказом тієї обставини, що позивач зазнав матеріальної шкоди у розмірі 6 878 021,30 грн внаслідок неповернення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку пенсійних активів, інвестованих у банківський депозит за договором банківського вкладу "Класичний" № Д-2016255/01/1708 від 10.12.2013.

Інші долучені до клопотання докази були надані для підтвердження неможливості подання висновку експерта з додатками у встановлений законом строк з причин, що не залежали від позивача.

У вказаному клопотанні позивач просив суд поновити строк на подання доказів.

У судовому засіданні 23.05.2022 колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем поважності причин неподання зазначеного додаткового доказу (висновку експерта) до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому відповідно клопотання про поновлення строку на подання цього доказу було задоволено та висновок експерта прийнято апеляційним господарським судом.

Відповідне мотивування прийняття наведеного доказу наведено в ухвалі від 23.05.2022 по даній справі.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 13.06.2022 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Треті особи не скористалися правом на участь своїх представників в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Так, на офіційні електронні адреси вказаних осіб судом було здійснено направлення ухвали суду від 23.05.2022 про оголошення перерви на 13.06.2022.

При цьому, Банк підтвердив отримання вказаної ухвали електронним шляхом.

Вказані обставини підтверджуються відповідними роздруківками з електронної пошти.

Враховуючи належне повідомлення третіх осіб, а також з урахуванням того, що неявка їх представників в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Відкритим недержавним пенсійним фондом "Причетність" (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - відповідач) 10.12.2013 укладено договір банківського вкладу "Класичний" № Д-2016255/01/1708 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору, банк відкриває вкладнику вкладний рахунок № НОМЕР_1 , а вкладник вносить на рахунок грошові кошти в розмірі 110 315,22 дол. США, на умовах та в порядку визначеним цим договором.

Вклад залучається на строк з моменту зарахування коштів на рахунок по 09.12.2014 включно (п. 1.3. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, процентна ставка за вкладом становить 9,0% річних.

Відповідно до умов Депозитного договору позивачем перераховано суму у розмірі 110 315,22 грн. дол. США, що підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_2 за 12.12.2013.

По закінченню вкладу кошти не були повернені позивачу.

В свою чергу, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №147 від 03.08.2015 до 02.10.2015 включно продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" та продовження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 № 181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк", визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20 лютого 2017 р. № 619 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" на два роки до 04 жовтня 2019 року. Відповідно до даного рішення продовжено повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активам Кадирова В.В. на два роки до 04 жовтня 2019 року

Отже, станом на час прийняття оскаржуваного судового рішення тривала процедура ліквідації АТ "Дельта Банк".

В подальшому, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 04 квітня 2019 року № 772 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" строком на один рік з 05 жовтня 2019 року до 04 жовтня 2020 року включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №1724 від 24 вересня 2020 року "Про деякі питання здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" (далі - Рішення №1724).

Відповідно до зазначеного рішення строк управління майном (активами) "Дельта Банк" та задоволення вимог його кредиторів подовжено на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів.

Згідно із частинами першою-третьою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу

Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частинами першою, другою статті 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" (далі - Закон 1560-XII) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону 1560-XII суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Недержавні пенсійні фонди здійснюють інвестиційну діяльність відповідно до законодавства, що визначає особливості їх діяльності.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону 1560-XII державні гарантії захисту інвестицій - це система правових норм, які спрямовані на захист інвестицій та не стосуються питань фінансово-господарської діяльності учасників інвестиційної діяльності та сплати ними податків, зборів (обов`язкових платежів). Державні гарантії захисту інвестицій не можуть бути скасовані або звужені стосовно інвестицій, здійснених у період дії цих гарантій.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон 4452-VI) фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку. Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду. На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону 4452-VI з дня початку процедури ліквідації банку: припиняються всі повноваження органів управління банку; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону № 1057-IV пенсійні активи не можуть включатися до ліквідаційної маси зберігача пенсійного фонду та інших банків.

Згідно із частиною п`ятою статті 50 Закону 4452-VI (у редакції, чинній на день укладення депозитного договору) активи недержавних пенсійних фондів, іпотечні активи, що перебувають в управлінні банку або є забезпеченням виконання зобов`язань за сертифікатами з фіксованою дохідністю, емітентом яких є банк, не включаються до ліквідаційної маси банку. Розпорядження цими активами здійснюється відповідно до законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати".

Відповідно до абзацу третього частини п`ятої статті 50 Закону 4452-VI (у редакції, чинній з 11 липня 2014 року) активи недержавного пенсійного фонду (крім депозитів), зберігачем яких є банк, не включаються до ліквідаційної маси такого банку. Повернення цих активів здійснюється відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення".

З наведених норм права та встановлених судом обставин вбачається, що між позивачем та третьою особою (Банком) виникли договірні зобов`язання за депозитним договором. За цим договором у третьої особи - АТ "Дельта Банк" виникло зобов`язання повернути позивачу кошти депозитного вкладу, яке вона не виконала.

Надані позивачем у депозит кошти відносились до інвестиційних пенсійних активів позивача як недержавного пенсійного фонду, тому відповідно до наведених норм статті 48 Закону № 1057-IV та статті 50 Закону 4452-VI (у редакції, чинній на день укладення депозитного договору) підлягали поверненню третьою особою позивачу.

Внаслідок початку процедури ліквідації банку та призначення відповідачем уповноваженої особи на ліквідацію остання почала виконувати повноваження органу управління банку та діяти від його імені, проте зобов`язання третьої особи повернути позивачу депозитні кошти (пенсійні активи) продовжило існувати і його зміст ніяким чином не змінився.

На час прийняття судом першої інстанції оскаржуваного наразі рішення, так і на момент прийняття даної постанови апеляційним господарським судом процедура ліквідації банку не завершена, юридична особа банку не припинена. До моменту завершення ліквідації та припинення юридичної особи банку грошові договірні зобов`язання такого банку з повернення пенсійних активів продовжують існувати. Кредитори такого банку мають право вимагати від банку виконання ним зазначених договірних обов`язків у порядку, визначеному Законами № 1057-IV та № 4452-VI.

Отже, доводи апелянта про заподіяння відповідачем шкоди позивачу в розмірі невиконаного договірного зобов`язання з повернення депозитних коштів є необґрунтованими, оскільки обставина невиконання банком грошового договірного зобов`язання з повернення пенсійних активів не перетворює таке договірне зобов`язання банку в деліктне зобов`язання його органу управління (повноваження якого виконує відповідач в особі уповноваженої особи) з відшкодування шкоди в розмірі цього грошового зобов`язання.

Також, для відшкодування шкоди відповідно до статті 1166 ЦК України та статті 16 Закону 4452-VI необхідна наявність у потерпілого відповідних майнових втрат. Оскільки на час прийняття судом першої інстанції, а також наразі договірні зобов`язання третьої особи перед позивачем з повернення депозитних коштів (пенсійних активів) продовжують існувати, не можна говорити про наявність у позивача майнових втрат у розмірі цих зобов`язань внаслідок дій відповідача.

Аналогічні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №910/22513/17, яка була ухвалена у подібних правовідносинах.

Окрім наведеного, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала на неможливість застосування до спірних відносин норм статті 1212 ЦК України з огляду на таке.

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Норми даної статті підлягають застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У цій справі депозитні кошти були передані позивачем третій особі на підставі договору, отже, набуті нею на правовій підставі. У третьої особи виникло невиконане нею договірне зобов`язання повернути зазначені вище кошти, обставин заволодіння цими коштами відповідачем судами не встановлено, що виключає застосування до спірних відносин норм статті 1212 ЦК України.

Із цих же підстав Велика Палата Верховного Суду відхилила аргумент позивача щодо порушення відповідачем його права на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки на час прийняття рішень судами попередніх інстанцій невиконані договірні зобов`язання третьої особи перед позивачем з повернення депозитних коштів (пенсійних активів) продовжували існувати, при цьому у справі відсутні докази звернення позивача до суду щодо примусового виконання третьою особою цього зобов`язання. У свою чергу уповноважена особа відповідача у право на мирне володіння позивачем своїм майном не втручалась, а відповідно до норм Закону 4452-VI виконувала функції органу управління третьої особи, діючи від її імені.

Також, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено наступне.

З наведених норм права (положення Законів №№ 4452-VI, 1057-IV, 1560-XII) вбачається, що недержаний пенсійний фонд може займатись виключно діяльністю з недержавного пенсійного забезпечення. Активи такого пенсійного фонду можуть формуватися виключно внаслідок операцій, пов`язаних з провадженням недержавного пенсійного забезпечення, та формуються за рахунок пенсійних внесків та інших надходжень до пенсійного фонду. До таких активів належать активи в грошових коштах, які можуть бути використані виключно для цілей інвестиційної діяльності фонду, а саме інвестування з метою отримання доходу на користь учасників фонду відповідно до інвестиційної декларації.

Отже, до активів пенсійного фонду (пенсійних активів) належать всі активи такого пенсійного фонду, сформовані внаслідок операцій, пов`язаних із провадженням недержавного пенсійного забезпечення, яке є виключним видом діяльності такого фонду.

Зазначені активи недержавних пенсійних фондів (пенсійні активи), які були проінвестовані до 11 липня 2014 року, не повинні були включатись до ліквідаційної маси банку та мали повертатись банками недержавним пенсійним фондам під час проведення тимчасової адміністрації або ліквідації такого банку.

Колегія суддів, беручи до уваги подібність правовідносин, з яких виник спір у справах №910/22513/17 та №910/22479/17, вважає за необхідне застосувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у справі №910/22513/17, до даних правовідносин.

Стосовно доводів апелянта про нерелевантність вказаних висновків обставинам даної справи, оскільки у даній справі договір банківського вкладу "Класичний" № Д-2016255/01/1708 припинився у зв`язку з його розірванням за заявою позивача, а доказом наявності у останнього збитків є висновок експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020, колегія суддів зазначає наступне.

Так, на висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що до моменту завершення ліквідації та припинення юридичної особи банку грошові договірні зобов`язання такого банку з повернення пенсійних активів продовжують існувати, а кредитори такого банку мають право вимагати від банку виконання ним зазначених договірних обов`язків у порядку, визначеному Законами № 1057-IV та № 4452-VI, та можливості його застосування до даних правовідносин не впливають обставини припинення договору банківського вкладу, оскільки наведене не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З припиненням дії договору банківського вкладу "Класичний" №Д-2016255/01/1708 через його розірвання, невиконані зобов`язання банку щодо повернення позивачу коштів вкладу не припинили свого існування, є чинними та банк залишається зобов`язаною особою з виплати таких коштів позивачу до моменту завершення ліквідації та його припинення, як юридичної особи.

Отже, розірвання договору не свідчить про припинення у банку невиконаного зобов`язання з повернення коштів вкладу позивачу.

З огляду на викладене, наведені доводи скаржника щодо неможливості застосування до даних правовідносин вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду через неоднаковість досліджуваних у справах №910/22513/17 та №910/22479/17 обставин, відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Окрім наведеного, стосовно посилань позивача на висновок експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020 (який, як вже було вказано вище у даній постанові, прийнято апеляційним судом), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до наведеного висновку експертом встановлено наступні обставини:

підтвердження внесення ВНПФ "Причетність" пенсійних активів до АТ "Дельта Банк" за договором банківського вкладу "Класичний" № Д-2016255/01/1708 від 10.12.2013 в сумі 154 224,30 дол. США;

не підтвердження повернення ВНПФ "Причетність" грошових коштів в сумі 154 224,30 дол. США, розміщених на строковому депозитному рахунку у АТ "Дельта Банк" за договором банківського вкладу "Класичний" № Д-2016255/01/1708 від 10.12.2013;

не підтвердження виконання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" повернення ВНПФ "Причетність" грошових коштів в сумі 154 224,30 дол. США, розміщених на строковому депозитному рахунку у АТ "Дельта Банк" за договором банківського вкладу "Класичний" № Д-2016255/01/1708 від 10.12.2013;

підтвердження документально визначення обґрунтованості шкоди згідно "Розрахунків втраченої вигоди та втрат, суми вкладу та відсотків Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність", внаслідок неповернення інвестованих у банківський депозит пенсійних активів, станом на 31.05.2017" у розмірі 6 878 021,30 грн., з яких: 2 435 178,00 грн заборгованість з повернення суми вкладу та відсотків станом на 08.12.2014; 1 856 150,27 грн. нарахування інфляційних втрат на суму боргу; 180 537,00 грн. розрахунок 3 % річних; 2 406 156,03 грн. пеня за прострочення виконання грошових зобов`язань.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Позивач, посилаючись на вказаний Висновок, зазначає, що він підтверджує факт неповернення саме Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку пенсійних активів ВНПФ "Причетність".

Відповідно до статті 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020 не може бути підставою для задоволення позовних вимог у даній справі, з огляду на наступне.

Яке вже було вказано вище, саме банк до моменту завершення ліквідації та його припинення є зобов`язаною особою з повернення пенсійних активів позивачу, а не Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, до якого у даній справі пред`явлені позовні вимоги.

При цьому, обставина невиконання банком грошового договірного зобов`язання з повернення пенсійних активів не перетворює таке договірне зобов`язання банку в деліктне зобов`язання його органу управління (повноваження якого виконує відповідач в особі уповноваженої особи) з відшкодування шкоди в розмірі цього грошового зобов`язання.

Також, для відшкодування шкоди відповідно до статті 1166 ЦК України та статті 16 Закону 4452-VI необхідна наявність у потерпілого відповідних майнових втрат. Оскільки на час прийняття судом першої інстанції, а також наразі договірні зобов`язання третьої особи перед позивачем з повернення депозитних коштів (пенсійних активів) продовжують існувати, не можна говорити про наявність у позивача майнових втрат у розмірі цих зобов`язань внаслідок дій відповідача.

Щодо висновку експерта № 171/10-2020 від 06.10.2020, яким, зокрема, встановлено не підтвердження виконання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" повернення ВНПФ "Причетність" грошових коштів в сумі 154 224,30 дол. США, слід зазначити, що питання стосовно встановлення зобов`язаної особи у спірних правовідносинах з повернення позивачу коштів вкладу є правовим та підлягає дослідженню і встановленню саме судом, а не експертом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Таким чином, наведений Висновок не може підтверджувати обставин того, що обов`язок з повернення пенсійних актів на даний час наявний саме у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки вирішення відповідного питання не належить до компетенції експерта.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для незастосування до даних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, які наведені у постанові від 16 червня 2020 року у справі №910/22513/17.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У нинішній справі колегія суддів дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Крім цього, на позивача також підлягають покладенню витрати за подання касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого недержавного пенсійного фонду "Причетність" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 у справі №910/22479/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної та касаційної скарг покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 22.06.2022 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко