ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2022 р. Справа №907/729/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бонк Т.Б.

Суддів Зварич О.В.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кострик К.,

представники сторін: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» від 22.10.2021 (вх. суду від 22.10.2021 №01-05/3528/21) та доповнення до апеляційної скарги від 05.11.2021 (вх. суду від 08.11.2021 №01-04/7769/21)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 22.10.2021, повний текст рішення складено 25.10.2021, суддя Пригуза П.Д.,

у справі №907/729/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м. Тячів

до відповідача фізичної особи ОСОБА_1 , м. Рахів

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

11.12.2018 у Господарський суд Закарпатської області звернулось ТОВ «Термінал» з позовом (з урахуванням збільшених позовних вимог) до фізичної особи ОСОБА_1 про заборгованості у розмірі 381 900,00 грн., яка виникла внаслідок неоплати послуг місця доставки митних вантажів у період з 01.09.2014 по 21.03.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, діючи як особа, яка уповноважена власниками вантажів (декларантами), у період з 01.09.2014 по 21.03.2016 здійснив митне оформлення вантажів у режимі експорт, скориставшись місцем доставки митних вантажів (місце прибуття) 305-002-1-1, яке створене й утримується за рахунок та на території ТОВ «Термінал». Разом з цим відповідач не здійснив на користь позивача оплати, відповідно до акцептованих умов публічного договору, по 300,00 грн. за кожен день отримання послуг місця прибуття стосовно кожного митного оформлення вантажу. Позивач вважає, що у зв`язку зі здіи?сненням декларування товарів від імені декларантів, відповідач, як уповноважена ними особа, в силу ч. 5 ст. 266 Митного кодексу Украі?ни набув тих самих обов`язків, прав і несе таку саму відповідальність, що и? декларант, а тому, виходячи зі ст.ст. 543, 544 Цивільного кодексу України декларанти (власники вантажів щодо яких здійснювались спірні митні оформлення) та відповідач є солідарними боржниками по відношенню до позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 22.10.2021 у справі №907/729/18 відмовлено у задоволенні зазнченого вище позову. Судові витрати покладено на позивача. Стягнуто з ТОВ «Термінал» на користь Закарпатської митниці ДФС виплату грошової компенсації витрат, пов`язаних із наданням доказів до суду в сумі 8 709,05 грн.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що право позивача не порушене, оскільки ним не доведено характеру та змісту послуг, які ним надавались. Такий висновок суд обгрунтував тим, що створення сукупності умов (інфраструктури) для суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, які використовуються останніми під час здійснення митного оформлення щодо їх вантажів, не являється послугою, оскільки всі умови (інфраструктура), яка створена позивачем, передана в оренду митному органу на підставі договорів оренди, а відтак виходячи зі ст.ст. 443, 444 Митного кодексу України використання суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності умов (інфрастурктури) позивача не може слугувати підставою для стягнення заявлених сум. Суд дійшов до висновку, що заповнення графи 30 вантажно-митної декларації є формальним та не впливає на реальність здійснення господарської операції щодо надання послуг місця доставки. З огляду на це суд дійшов до висновку, що створення умов (інфраструктури) не є публічною пропозицією щодо надання публічної послуги, більше того суд вказав, що позивечем не надано доказів вчинення дій, які відповідали би умовам ст. 633 ЦК України для реалізації публічних послуг, а тому між сторонами не виникло будь-яких зобов`язань юридичного характеру. Оскільки Закарпатською митницею ДФС виготовлено 1839 аркушів документів загальною вартість понесених витрат у розмірі 8 709,05 грн., які витребовувались згідно з ухвалами суду, то виходячи з приписів ст. 128 ГПК України та наказу Міністерства фінансів України від 01.07.2015 за №611 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.07.2015 за №889/27334) «Про затвердження Розміру фактичних витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, розпорядником якої є органи Державної фіскальної служби України, та Порядку відшкодування цих витрат», місцевий господарський суд дійшов до висновку про необхідність задоволення клопотання Закарпатської митниці ДФС про відшкодування цих витрат.

Узагальнені доводи та вимоги апелянта (позивач).

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 22.10.2021 у справі №907/729/18 та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

1)висновок суду першої інстанції в пунктах 4.3.5, 4.3.6 та 4.6.18 рішення про те, що між позивачем та митним органом у спірний період з 01.09.2014 по 21.03.2016 існували правовідносини оренди на підставі договору від 20.03.2012 за умовами якого майновий комплекс у м. Тячів по вул. Пролетарська, 2, знаходиться в користуванні державного митного органу, який здійснює митні формальності, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки після договору оренди від 20.03.2012 між ТОВ «Термінал» та Чопською митницею укладався інший договір за №251 від 01.06.2012 (а.с.38,т.12) про взаємне співробітництво, який не був взятий судом до уваги, не проаналізований та не досліджений;

2)оскільки суд першої інстанції не врахував договір №251 від 01.06.2012, який укладений між позивачем та митним органом, то суд не з?ясував характер, зміст та обсяг прав і обов?язків кожної з сторін цього договору, а відтак не встановив мету, яку переслідував позивач та митний орган при укладенні зазначеного договору, що впливає на економічний інтерес позивача вимагати оплату за використання місця доставки митних вантажів (місця прибуття) 305-002-1-1, яке створене й постійно утримується за рахунок та на території ТОВ «Термінал»;

3)місцевий господарський суд у п. 4.3.1 рішення безпідставно застосував до спірних правовідносин законодавство, що регулює оренді правовідносини, які не стосуються предмету спору, а не спецільне митне законодавство, яке підлягало застосуванню;

4)суд першої інстанції у пунктах 4.3.7-4.3.8 рішення застосовав до спірних правовідносин ст.ст. 443, 444 Митного кодексу України щодо вантажно-митних комплесів, які не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки територія позивача має статус місця доставки, а не вантажно-митного комплексу, що підтверджується відсутністю позивача в реєстрі вантажно-митних комплексів;

5)обставини про те, що основу господарської діяльності ТОВ «Термінал» становить надання іншим суб`єктам зовнішньоекономічної діяльності послуг місця доставки митних вантажів, які його використовують, що встановлено судовими рішеннями у справах №907/433/15, №907/462/15, №907/784/17, №907/102/18, №907/396/18, №907/397/18, №907/398/18, №907/719/18, №907/400/18, то враховуючи, що ця обставина не заперечувалась відповідачем, суд безпідставно не врахував її як преюдиційну в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України;

6)місцевий господарський суд не проаналізував митне законодавство, яке мало місце у 1273 випадках спірних митних оформлень, а тому не врахував, що подання відповідачем митної декларації та, відповідно, її прийняття митним органом передує прийняттю рішення про випуск транспортних засобів за межі України (експорт вантажу), а тому факт добровільного заповнення відповідачем у графі 30 вантажно-митної декларації коду « 305-002-1-1» свідчить про розміщення транспортного засобу на цій території шляхом його доставки та відповідно про споживання послуг позивача;

7)суд не врахував, що позивач посилається на код « 305-002-1-1» у вантажно-митних деклараціях, не як на свою власність, використання якого є платним, а як на доказ, на підставі якого суд встановлює наявність обставин (фактів) щодо перебування певного транспортного засобу відповідача на території позивача, що має значення для вирішення даної справи;

8)висновок суду першої інстанції в п. 4.6.14 рішення про необгрутованість тверджень позивача, що створення та обладання позивачем майнового комплексу є публічною пропозицією (офертою) щодо надання публічної послуги в розумінні ст. 641 ЦК України, якою може скористатись невизначене коло осіб, грунтується на неправильному розумінні суті та порядку митного оформлення вантажів, а також правовідносин, які склались між сторонами;

9)задовольняючи клопотання Закарпатської митниці ДФС про відшкодування за рахунок позивача витрат, пов?язаних з виготовленням копій вантажно-митних декларацій, обгрунтований наказом Міністерства фінансів України №611 від 01.07.2015, який не підлягає застосуванню в даній справі, оскільки надання копій документів здійснювалось на виконня ухвал суду у відповідності до вимог ГПК України, а не в порядку реалізації ст. 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та наказу Міністерства фінансів України №611 від 01.07.2015, які регламентують надання інформації за зверненням громадян.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погодився з висновками місцевого господарського суду та навів мотиви, аналогічні викладеним в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Серед іншого зазначає, що:

1)заперечує, що позивачем було надано суду договір №251 від 01.06.2012, який укладений між ТОВ «Термінал» та Чопською митницею, а також, що цей договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність;

2)у межах інших господарських справ позивачем вже стягнуто грошові кошти за послуги місця доставки з власників вантажів, яким відповідач у даній справі надавав брокерські послуги, а тому задоволення позову в даній справі призведе до повторного стягнення грошових коштів однак вже не з власника вантажу, а вже з уповноваженої ним особи, яка здійснювала спірні митні оформлення вантажів;

3)стверджує, що вантажно-митні декларації не можуть підтверджувати інші обставини ніж ті, які вказані у ч. 7, 8 ст. 257 Митного кодексу України, а відтак не можуть підтверджувати факт споживання послуг місця доставки;

4)заперечує твердження апелянта про те, що в силу ч. 5 ст. 266 Митного кодексу України відповідач несе відповідальність перед позивачем за неоплату послуг місця доставки щодо вантажів, які належать іншим особам, а не відповідачу, оскільки таке тлумачення норам матеріального права нівелює інститут представництва у цивільних та господарських правовідносинах. Стверджує, що вимога про стягнення грошових коштів за надання послуг місця доставки може бути спрямована виключно до власників вантажу (декларантів), а не до уповноваженої ними особи - брокера, ким являвся відповідач, обсяг повноважень якого у відповідності до ст.ст. 416, 417 Митного кодексу України визначається договором;

5)твердження апелянта про те, що в будь-якому випадку, в період здійснення митного оформлення вантаж повинен бути доставлений до місця його знаходження, вказаного в декларації, незалежно від пред`явлення його для огляду чи без такого є невірним та суперечить положенням ч. 2 ст. 258 та ст. 320 Митного кодексу України;

6)суд першої інстанції не дослідив подані відповідачем докази, про те, що позивач не має відношення до земельної ділянки на якій розміщена зона митного контролю та стоянка вантажних автомобілів, а тому безпідставно дійшов до висновку про наявність порушеного права позивача;

7)оскільки у позивача відсутнє право здійснювати діяльність на території зони митного контролю, то суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо наявності права отримувати кошти за одне митне оформлення, яке здійснює митниця, а не позивач, який серед іншого не є власником землі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача.

Подальший рух справи викладено в ухвалах апеляційного суду.

Так, у судовому засіданні 24.05.2022, в якому брали участь представники двох сторін, відкладено розгляд справи на 14.06.2022.

06.06.2022 від представника відповідача адвоката Стецяк Т. надійшло клопотання про розгляд даної справи без її участі.

У судове засідання 14.06.2022 представник скаржника не з`явився.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції змінити з огляду на наступне.

Згідно з встановленими судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що предметом позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за послуги місця доставки митних вантажів, які надані позивачем при здійсненні відповідачем митного оформлення вантажів у режимі експорту.

Підставою позову є використання відповідачем у спірний період місця доставки митних вантажів під час здійснення митного оформлення своїх вантажів без відповідної оплати.

30.05.2012 Міністерством фінансів України прийнято наказ №646 Про місця доставки товарів транспортними засобами, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.06.2012 за № 1052/21364 (а.с.36-39,т.1), згідно з 1.1 якого місцем доставки може бути визначена митницею призначення територія (або її частина) пункту пропуску (пункту контролю) через державний кордон України, морського чи річкового порту, аеропорту, залізничної станції, вільної митної зони, підрозділу митниці призначення, у якому безпосередньо проводиться митне оформлення, підприємства з безперервним циклом виробництва, вантажного митного комплексу, територія, що прилягає до центральної сортувальної станції, регіональної сортувальної станції, місця міжнародного поштового обміну, складу тимчасового зберігання або митного складу.

27.08.2012 Державною митною службою України прийнято наказ № 426 Про ведення переліку місць доставки (а.с.40-42,т.1), згідно з п. 4 якого кожному місцю доставки присвоюється відповідний код, який складається з 4 частин (за прикладом ХХХ-ХХХ-Х-Х), де: перша частина ідентифікує код митного органу, друга частина порядковий номер місця доставки, третя частина можливість використання місця доставки усіма суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності без обмежень (якщо зазначено цифру 1) чи лише конкретним суб`єктом (якщо зазначено цифру 2), а четверта частина місце доставки залежно від виду транспорту (1- автомобільний, 2 залізничний, 3 авіаційний, 4 водний). Окрім того передбачено, що у випадку доставлення автомобільним транспортом товарів у інше місце, аніж одне з тих, що міститься у Переліку місць доставки, в частинах 2, 3 та 4 вищезазначеного коду зазначається 888-1-1. Системний аналіз наведеного вище порядку ведення Переліку місць доставки свідчить про те, що чинним митним законодавством передбачено доставку товарів у місця, які зазначені у Переліку місць доставки та в інші місця, які цим Переліком не передбачені, ідентифікація яких залежить від схеми кодування, що детально описана в п. 4 цього наказу.

Згідно з Переліком місць доставки до 21.03.2016 (а.с.61-63,т.1) в цей Перелік входила територія ТОВ Термінал, яка розташована за адресою : Закарпатська область, м. Тячів, вул. Пролетарська, 2, код місця доставки 305-002-1-1, що підтверджує факт створення позивачем місця доставки товару у відповідності до вимог наказу Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №646 Про місця доставки товарів транспортними засобами.

Наказом №3 від 20.02.2014 та наказом №4 від 05.05.2014 (а.с.33-34.т.1) позивач затвердив вартість послуг підприємства за місцем доставки товарів при митному оформленні вантажів у розмірі 300,00 грн. за одне митне оформлення та розмістив цю інформацію в місці доставки.

З вантажно-митних декларацій, які витребувані судом першої інстанції, вбачається, що за період з 01.09.2014 по 21.03.2016 відповідачем як уповноваженою особою декларантів, здійснено 1273 митних оформлень вантажів у режимі експорту, вантажно-митні декларації в графі 30 містять відмітку коду місця доставки « 305-002-1-1», що знаходиться за адресою: м. Тячів, вул. Пролетарська, 2, а задекларований у цих деклараціях вантаж експортований.

ТОВ «Термінал» у заявленому позові пов`язує факт отримання послуги місця доставки митних вантажів із здійсненням відповідачем митного оформлення вантажу в митному режимі експорт та зберігання цього вантажу на території місця доставки позивача, а тому обгрунтовує свій позов нормами матеріального права, що регулюють порядок митного оформлення вантажів (товарів або транспортних засобів).

Главою 74 Митного кодексу України встановлено, що безпосереднє здіи?снення державноі? митноі? справи покладається на органи доходів і зборів, які виконують завдання, зокрема, щодо здіи?снення митного контролю та виконання митних формальностеи?? щодо товарів, транспортних засобів комерціи?ного призначення, що переміщуються через митнии? кордон Украі?ни.

Відповідно до статеи?? 546 та 547 Митного кодексу Украі?ни (в редакції Закону №405-VII від 04.07.2013) митниця є митним органом, якии? у зоні своєі? діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів. Митнии? пост є органом доходів і зборів, якии? входить до складу митниці як відокремлении? структурнии?? підрозділ і в зоні своєі? діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на органи доходів і зборів.

Статтею 556 Митного кодексу Украі?ни (в редакції Закону №405-VII від 04.07.2013) визначено, що у разі якщо митне оформлення товарів здіи?снюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форм власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

Отже, для забезпечення виконання органами доходів і зборів покладених на них законодавством завдань, здійснення митного контролю та виконанння митних формальностей, ними створюються зони митного контролю та відокремлені структурні підрозділи (митні пости), що розташовуються на територіях суб`єктів господарювання, які у свою чергу надають фізичним і юридичним особам послуги, що пов`язані з митним оформленням та отримання яких є обов`язковим, оскільки без них неможливо здіи?снити необхідні митні формальності.

ТОВ «Термінал» безоплатно надало митному органу приміщення, обладнання чи засоби зв`язку, що підтверджується актом приймання-передачі, який укладений на виконання договору №251 від 01.06.2012 про співробітництво (а.с.38,т.12).

Суд першої інстанції кваліфікував правовідносини в спірний період, які виникли між ТОВ «Термінал» та митним органом, як орендні. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що ці правовідносини виникли на підставі договору №251 від 01.06.2012.

Так, предметом договору №251 від 01.06.2012 є взаємне співробітництво сторін в межах митного законодавства щодо створення належних умов, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності (ЗЕД) та громадян підрозділами митниці, для чого ТОВ «Термінал» безоплатно надає митниці у тимчасове користування службові та побутові приміщення, які утримує за власний рахунок, а також обладнання, засоби та канали зв`язку, які розташовані на території підприємства за адресою: м. Тячів, вул. Пролетарська, 2 (пункт 1.1 договору №251 від 01.06.2012).

Отже, взаємне співробітництво сторін за договором №251 від 01.06.2012 полягало в забезпеченні за рахунок ТОВ «Термінал» підрозділу митниці необхідними умовами для здійснення митного контролю та митного оформлення вантажів.

Разом з тим, ТОВ «Термінал» мало право займатися на своїй території, поза межами зони митного контролю, усіма видами підприємницької діяльності, які передбачені його статутом та не суперечать Митному кодексу України та іншим нормативно-правовим актам, що стосується митної справи (пункт 3.1.1 договору №251 від 01.06.2012).

Доказів того, що вказаний договір визнано недійсним сторонами не надано, відтак суд виходить з встановленої ст. 204 ЦК України презумції чинності правочину.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ТОВ «Термінал», як суб`єкт господарювання, створив та за власні кошти утримував місце (спеціально благоустроєну територію), в якому розміщувалась зона митного контролю та митний орган, що здійснював покладені на нього законодавством завдання, зокрема митного оформлення та митного контролю.

За таких обставин інші суб`єкти господарювання щодо яких органи доходів і зборів вчиняли митні формальності, самостійно не несли витрати на створення необхідних митному органу умов та не створювали їх, а мали можливість скористатись послугами місця доставки митних вантажів, які надавав ТОВ «Термінал».

Щодо доводів відповідача про те, що послуги місця доставки не можуть надаватись позивачем, оскільки він не є власником земельної ділянки, де здійснювались спірні митні оформлення, слід зазначити, що в матеріалах справи наявний укладений між МП «Надія», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Термінал» договір про спільну діяльність від 06.07.2012 (а.с.22,т.12), за умовами пункту 1 якого, сторони зобов`язались шляхом об`єднання майна, коштів, можливостей та зусиль спільно діяти в сфері надання послуг пов`язаних з митним оформленням вантажів для забезпечення роботи та функціонування вантажно-митного комплексу ТОВ «Термінал».

Також суд першої інстанції у п. 4.3.7-4.3.8 рішення помилково застосував до спірних правовідносин ст. 443, 444 Митного кодексу України щодо вантажно-митних комплесів, оскільки територія позивача мала статус лише місця доставки, а не вантажно-митного комплексу, що підтверджується відсутністю позивача в реєстрі вантажно-митних комплексів.

Обставини про те, що ТОВ «Термінал» надавались послуги місця доставки митних вантажів іншим суб`єктам зовнішньоекономічної діляності встановлювались в: рішенні Господарського суду Закарпатської області від 16.06.2015 у справі №907/433/15, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.08.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 20.01.2016; рішенні Господарського суду Закарпатської області від 18.06.2015 у справі №907/462/15, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2015; рішенні Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2017 у справі №907/784/17, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.03.2018; рішенні Господарського суду Закарпатської області від 24.10.2018 у справі №907/397/18, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018; рішенні Господарського суду Закарпатської області від 10.10.2018 у справі №907/398/18, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 17.12.2018; рішенні Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2019 у справі №907/719/18, яке залишене без змін постановою Західний апеляційний господарський суд від 21.10.2019; рішенні Господарського суду Закарпатської області від 23.12.2019 у справі №907/400/18, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2020.

Відповідно до частини першої статті 82 МК України експорт (остаточне вивезення) - це митний режим, відповідно до якого українські товари випускаються для вільного обігу за межами митної території України без зобов`язань щодо їх зворотного ввезення.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 318 МК України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Таким чином, оскільки випуск товарів для вільного обігу за межами митної території України без зобов`язань щодо їх зворотного ввезення передбачає переміщення таких товарів через митний кордон України, то такі товари підлягають обов`язковому митному контролю.

Частиною першою статті 329 МК України передбачено, що з метою забезпечення здійснення органами доходів і зборів митного контролю товарів, транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, проведення заходів, пов`язаних з виявленням, попередженням та припиненням контрабанди і порушень митних правил, у пунктах пропуску через державний кордон України, на територіях морських і річкових портів, аеропортів, на залізничних станціях та на територіях підприємств, вільних митних зон, митних складів, складів тимчасового зберігання, а також в інших місцях, визначених відповідно до цього Кодексу, створюються зони митного контролю.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 330 МК України порядок створення зони митного контролю визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Зони митного контролю можуть бути постійними, у разі регулярного розміщення на їх території товарів, що підлягають митному контролю, або тимчасовими, які утворюються на час здійснення митного контролю.

Вибір митного режиму регулюється статтею 71 МК України, за змістом частини 2 якої поміщення товарів у цей митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення (ч. 1 ст. 257 МК України).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, з метою поміщення товару в митний режим експорту відповідач як представник власників вантажу подавав митному органу митні декларації, які заповнювались ним відповідно до Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений наказом Міністерства фінансів України №651 від 30.05.2012.

Варто зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 248 МК України, саме з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації розпочинається митне оформлення.

Згідно з п. 3.5 цього Порядку, необхідність заповнення певної графи МД Декларантом визначається згідно з правилами заповнення граф, наведеними в розділі II цього Порядку, виходячи з напрямку переміщення, обраного митного режиму, наявності чи відсутності опису цієї графи у відповідній главі розділу II цього Порядку та наявності застережень у тексті опису цієї графи. Графа не повинна заповнюватись Декларантом, якщо умови переміщення товарів відповідають зазначеним в описі цієї графи застереженням або глава розділу II цього Порядку, що відповідає напрямку переміщення товарів, не містить опису цієї графи.

Зокрема, главою 1 розділу ІІ цього Порядку однією з обов`язкових до заповнення в митній декларації віднесено графу 30 «Місцезнаходження товарів» у якій зазначаються відомості про зону митного контролю, в якій знаходяться задекларовані товари.

З вищенаведеного вбачається, що з метою поміщення товару в митний режим експорту власник вантажу обов`язково повинен був доставити (розмістити) цей товар у відповідній зоні митного контролю, про що має бути відображено в графі 30 поданої митному органу вантажно-митній декларації.

В силу приписів глави 1 розділу ІІ цього Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений наказом Міністерства фінансів України №651 від 30.05.2012 відповідач обов`язково повинен був доставити товар у відповідній зоні митного контролю, задля того щоб на виконання ч. 1 ст. 257 МК України заявити відомості про його точне місцезнаходження, шляхом заповнення митної декларації, з моменту подання якої розпочалось митне оформлення та може бути прийнято рішення про випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до митного режиму експорту без їх пред`явлення органу доходів і зборів (ч. 2 ст. 258 МК України).

Прийняття митної декларації відбувається лише за умови заповнення всіх необхідних граф вантажно-митної декларації, що передбачено п. 3.5 Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений наказом Міністерства фінансів України №651 від 30.05.2012.

В свою чергу, незаповнення цієї графи тягне за собою неприйняття митної декларації.

Натомість, заповнення неправдивих відомостей щодо місцезнаходження транспортного засобу, який декларується, шляхом заповнення графи 30 вантажно-митної декларації тягне за собою передбачену законом відповідальність. Відповідач не заперечує про відсутність таких обставин.

Саме з цих підстав, законодавець, з метою забезпечення обізнаності органів доходів і зборів про місцезнаходження товарів та транспортних засобів, які декларуються, Порядком заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений наказом Міністерства фінансів України №651 від 30.05.2012, передбачив обов`язкове заповнення графи 30 вантажно-митної декларації, виходячи з загальних принципів митного контролю та функціонального призначення зони митного контролю, яке спрямоване на забезпечення схоронності вантажу, унеможливлення несанкціонованого доступу сторонніх осіб до нього, унеможливлення несанкціонованого відбору вантажу, а також унеможливлення несанкціонованого переміщення вантажу поза межі зони митного контролю (ст.332, 333 МК України).

Разом з тим, звертаючись з позовом у даній справі позивач вважає, що у зв`язку зі здіи?сненням декларування товарів від імені декларантів, відповідач, як уповноважена ними особа, в силу ч. 5 ст. 266 Митного кодексу Украі?ни набув тих самих обов`язків, прав і несе таку саму відповідальність, що и? декларант, а тому, виходячи зі ст.ст. 543, 544 Цивільного кодексу України декларанти (власники вантажів щодо яких здійснювались спірні митні оформлення) та відповідач є солідарними боржниками по відношенню до позивача.

Частиною першою статті 257 Митного кодексу України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Тобто для будь-якого декларування визначальним є товар, вантаж або транспортний засіб комерційного призначення, які відповідно і є об`єктами декларування.

Відтак спірні послуги місця доставки споживаються з метою митного оформлення вантажів, які доставляються в місце доставки. З огляду на це зобов?язання щодо оплати цих послуг виникають у власника вантажу, а не у особи, яка уповноважена здійснювати декларування, ким а данму випадку є відповідач.

Таким чином, позов у даній справі пред?явлено до особи, яка не є зобов?язоною по відношенню до позивача, тобто до неналежного відповідача, що виключає можливість задоволення позову.

Що стосується доводів апелянта про те, що задовольняючи клопотання Закарпатської митниці ДФС про відшкодування за рахунок позивача витрат, пов?язаних з виготовленням копій вантажно-митних декларацій, обгрунтований наказом Міністерства фінансів України №611 від 01.07.2015, який не підлягає застосуванню в даній справі, оскільки надання копій документів здійснювалось на виконня ухвал суду у відповідності до вимог ГПК України, а не в порядку реалізації ст. 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та наказу Міністерства фінансів України №611 від 01.07.2015, які регламентують надання інформації за зверненням громадян, то апеляційний господарський суд відхиляє такі твердження, оскільки ст. 128 ГПК України передбачено, що особа, яка надала доказ на вимогу суду має право вимагати виплати грошової компенсаціїсвоїх витрат, пов?язаних із наданнням такого доказу.

Зважаючи на значний об?єм витребуваних доказів, суду першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність відшкодування Закарпатській митниці ДФС витрат по виготовленню копій витребовуваних вантажно-митних декларацій.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За приписами ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч.4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується надання позивачем послуг місця доставки митних вантажів, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про їх недоведеність. Водночас, резолютивна частина рішення про відмову у задоволенні позову є правильною, оскільки позов у даній справі пред`явлено до неналежного відповідача. З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що мотивувальну частину рішення суду першої інстанції належить змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Оскільки в судове засідання 14.06.2022 сторони не забезпечили явки своїх представників, відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України датою ухвалення цієї постанови є дата складення повного судового рішення 24.06.2022.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно з ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційних скарг слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» - залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 22.10.2021 у справі №907/729/18 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд рішення апеляційним судом покласти на скаржника.

4. Справу №907/729/18 повернути до місцевого суду.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

суддя О.В. Зварич

суддя Г.Г. Якімець