ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 909/1402/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранця О. М. - головуючого, Кібенко О.Р., Студенця В. І.,

за участю секретаря судового засідання - Низенко В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фінансового управління Івано-Франківської міської ради

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області

у складі судді Шкіндер П. А.

від 22 червня 2021 року

на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Бонк Т. Б., Желік М. Б., Плотніцький Б. Д.

від 02 листопада 2021 року

у справі за позовом Фінансового управління Івано-Франківської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Бородайка Костянтина Павловича,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

про спонукання до укладення договору про пайову учать замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури,

за участю представників:

від позивача: Ружицький В.М.,

від відповідача: Бородайко П.К., Селянін В.О.

від третьої особи: Медицька С.В.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до господарського суду з позовом до Фізичної особи - підприємця Бородайка К.П. про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Івано-Франківська та додатку до нього (розрахунку розміру пайового внеску) і визнання укладеним цього договору в редакції, запропонованій позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є замовником об`єкта будівництва за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Саєвича, 5, який введено в експлуатацію 02.07.2017. Проте, відповідач не виконав свій обов`язок, передбачений ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", та не уклав з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Івано-Франківська.

Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

27.07.2015 між Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської області та Приватним підприємством "Меридіан" було укладено договір №52 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, за умовами якого замовник, що здійснює будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по вул. Саєвича, 5 (реконструкція з надбудовою), в порядку та на умовах, визначених договором, бере участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська.

Відповідно до пункту 1.2 договору про пайову участь земельна ділянка, на якій здійснюється будівництво, розташована за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Саєвича, 5. Договір встановлення суперфіцію від 30.12.2011.

Пунктом 2.1 договору про пайову участь замовник зобов`язується сплатити пайовий внесок у розмірі та у терміни, визначені договором.

За змістом пункту 3.1 договору про пайову участь попередній розмір пайового внеску становить 611 463,50 грн і згідно з додатком до цього договору розрахований, виходячи із площі житла - 2 473,10 кв.м, нежитла - 219, 29 кв.м, відсотка для житла - 4, нежитла - 7.

Замовник сплачує 20% попереднього розміру пайового внеску у сумі 122 292,70 грн. протягом 30-ти робочих днів з моменту реєстрації договору (пункт 3.3 договору про пайову участь).

У пунктах 3.4, 3.5 договору про пайову участь визначено, що розрахунок остаточного розміру пайового внеску здійснюється відповідно до остаточного договору, який оформлюється після затвердження в установленому порядку архітектурно-технічного/технічного паспорту та загальної вартості будівництва. Суму остаточного розміру пайового внеску замовник сплачує до прийняття об`єкта в експлуатацію.

На виконання умов договору про пайову участь Приватне підприємство "Меридіан" 20.08.2015 сплатило 122 292,70 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 20.08.2015 №111.

Відповідно до договору від 14.07.2015 №12/2883 Приватне підприємство "Меридіан" та Фізична особа-підприємець Бородайко К.П. є співзамовниками будівництва - реконструкції з надбудовою багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по вул. Саєвича, 5 (друга черга).

Згідно з пунктом 1.1 цього договору сторони домовились спільно та за власний рахунок здійснювати комплекс юридичних та фактичних дій будівництва об`єкта. В додатковій угоді до вказаного договору від 18.09.2015 за №1 сторони також домовились спільно здійснювати комплекс робіт з прокладки позамайданчикових мереж водопостачання на виконання технічних умов від 15.09.2015 №283.

Фізична особа-підприємець Бородайко К.П. як замовник, зокрема, уклав договір підряду на виконання будівельних робіт від 12.04.2016 та договір про надання послуг на ведення технічного нагляду за будовою від 12.04.2016.

В декларації про початок будівельних робіт щодо об`єкту будівництва, яка була зареєстрована 04.01.2016 за №ІФ 948, замовниками вказані Приватне підприємство "Меридіан" та Фізична особа-підприємець Бородайко К.П.

Приватне підприємство "Меридіан" було ліквідовано 11.04.2016.

Згідно з повідомленням №ІФ 88 від 26.05.2017 про зміну даних у зареєстрованій декларації від 04.01.2016 №ІФ 948 замовником об`єкта будівництва зазначено Фізичну особу-підприємця Бородайко К.П.

В подальшому щодо вказаного об`єкта були зареєстровані дозвільні документи, зокрема, повідомлення №ІФ88 про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 26.05.2017, відповідно до яких замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по вул. Саєвича, 5 (реконструкція з надбудовою) зазначено Фізичну особу-підприємця Бородайко К.П.

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ІФ 82 в червні 2017 року Фізичною особою-підприємцем Бородайком К.П. багатоквартирний житловий будинок з приміщеннями громадського призначення по вул. Саєвича, 5 (реконструкція з надбудовою) здано в експлуатацію без укладення договору про пайову участь.

У пункті 22 цієї декларації зазначено, що кошти пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту відповідно до договору, укладеного 27.07.2015, сплачено в повному обсязі.

Згідно з платіжним дорученням від 12.06.2017 №176, Фізична особа-підприємець Бородайко К.П. сплатив 500 000,00 грн, призначення платежу: на інженерно-транспортну та соціальну інфраструктуру міста згідно з договором №52.

Окрім того, на виконання технічних умов від 15.09.2015 №283 згідно з проектом № 184-10-СТЗ замовники об`єкта будівництва виконали роботи з прокладення позамайданчикових мереж водопостачання. Вартість цих робіт за довідкою Комунального підприємства "Івано-Франківськ Водоекотехпром" від 02.06.2017 №Д-136/17 складає 240 853,74 грн, ця ділянка позамайданчикового водопроводу задіяна в системі водопостачання м. Івано-Франківська і фактично вже використовується, з неї подається холодна вода до ряду об`єктів (житлових будинків, частини корпусів міської клінічної лікарні, човнової станції та громадських туалетів міського озера).

Фізична особа-підприємець Бородайко К.П. неодноразово звертався до Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з заявами про зменшення пайової участі на вартість виконаних робіт з прокладання позамайданчикових мереж водопостачання (листи від 11.04.2017, від 02.06.2017 № 2, від 04.07.2017 № 03/12, від 27.09.2017 № 03/15, від 25.09.2018 № 03/29). На ці звернення отримував відповіді про те, що воно розглянуто на засіданні сесії міської ради, але це питання не набрало необхідної кількості голосів, а тому позивачу необхідно виконати умови договору в частині повної сплати пайової участі (листи від 22.06.2017 №250/16.5-14/35в, від 05.09.2017 №411/16.5-14/35в, від 14.11.2017 №18/01-27/2754, від 15.01.2019 №13/16.5-15/18в).

17 січня 2019 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулось з листом-пропозицією №23/16.5-15/19в до Фізичної особи-підприємця Бородайка К.П. укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проект такого договору з додатком - розрахунком розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням "Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста".

При розрахунку використано такі показники: показник опосередкованої вартості спорудження 1 кв.м об`єкта будівництва в Івано-Франківській області (без ПДВ) - 8879,17 грн, площа об`єкта будівництва (житло) - 3310,30 кв.м, площа об`єкта будівництва (нежитло) - 411,90 кв.м, відсоток для житла 4, відсоток для нежитла - 7, розмір пайової участі - 1 431 721,77 грн, сплачено 622 292,70 грн, розмір пайової участі - 809 429,07 грн.

Договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в добровільному порядку сторонами укладений не був.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі з вимогами про визнання укладеним вказаного договору.

Обставини, що передували прийняттю оскаржуваних рішень

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 31.03.2021 скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.08.2020 у справі № 909/1402/19, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд вказав, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, зокрема частини третьої статті 179 та статті 187 Господарського кодексу України, частини третьої статті 5 Цивільного кодексу України, статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" та дійшли передчасного висновку про обґрунтованість та доведеність заявленої Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позовної вимоги про визнання укладеним між ним та Фізичною особою-підприємцем Бородайком К.П. договору про пайову участь замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, про наявність законодавчих підстав для укладення цього договору.

Верховний Суд вказав, що станом на час розгляду цієї справи судом, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Івано-Франківськ. Відтак, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. (Аналогічні висновки щодо застосування статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" при вирішення спору про укладення договору про пайову участь викладено у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 13.01.2020 у справі № 922/267/20, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19, від 23.03.2021 у справі № 904/454/18.)

Верховний Суд зазначив, що у спірних правовідносинах метою звернення Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з позовом до Фізичної особи-підприємця Бородайка К.П. є зобов`язання останнього сплатити кошти пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська як замовника будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по вул. Саєвича, 5.

Таким чином, встановивши обставини несплати Фізичною особою-підприємцем Бородайком К.П. пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, суд мав перевірити обраний Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради спосіб захисту та відновлення порушеного права на предмет його законності та ефективності, зокрема враховуючи зміну у 2020 році порядку сплати пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, який визначений Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні".

Верховний Суд визнав обґрунтованими доводи скаржника про необхідність врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 04.12.2019 у справі № 904/310/19 щодо застосування ст. ст. 86, 237, 238 ГПК України при вирішенні спору про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту та наявності у господарського суду повноважень самостійно визначити розмір пайової участі, який має сплатити замовник, у разі виявлення неправильного розрахунку величини пайової участі наведеного позивачем. Так Суд погодився з аргументами касаційної скарги про необхідність зміни суми договору, яка визначена у п. 3.3 договору у разі зміни апеляційним судом додатку № 1 "Розрахунок розміру пайової участі" до договору та застосуванні відсотків розміру пайового внеску визначених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", які є відмінними від тих, що були застосовані судом першої інстанції.

Короткий зміст судових рішень господарських судів попередніх інстанцій та мотиви їх прийняття

За результатами нового розгляду даної справи рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 22.06.2021 у справі №909/1402/19, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.11.2021, відмовлено у задоволенні позову.

Судові рішення мотивовані тим, що укладення між органом місцевого самоврядування та замовником договору пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту станом на дату подання Фінансовим управлінням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позову у цій справі було передбачене статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Проте з 01.01.2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими була скасована стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. У зв`язку з чим суди вказали, що з 01.01.2020 у замовників відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, а відтак станом на момент розгляду цієї справи судом та ухвалення рішення, було відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська.

Встановивши, що суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позов у цій справі не підлягає задоволенню у зв`язку з його необґрунтованістю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Фінансове управління Івано-Франківської міської ради (перейменовано), не погоджуючись з рішенням та постановою у даній справі, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Івано-Франківська в редакції позивача.

Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України та стверджує про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які застосовані апеляційним господарським судом у даній справі (від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі №904/4442/19, від 13.01.2020 у справі № 922/267/20).

Скаржник вважає, що оскільки здача об`єкта в експлуатацію підтверджує факт здійснення будівництва, то саме ця подія і цей факт є тією обставиною, якою необхідно керуватись при застосуванні норми Закону. І до спірних правовідносин мають застосовуватись тільки ті нормативні акти, які були чинними на момент їх виникнення.

На думку скаржника, відмовляючи в задоволенні даного позову суди надали відповідачу перевагу перед іншими замовниками, які до введення об`єкта в експлуатацію виконали обов`язок по укладенню договору та сплаті пайового внеску і до яких, на момент здачі об`єкта будівництва в експлуатацію застосовувались норми закону, які діяли на той час. Тому скаржник стверджує, що суд повинен застосувати Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» з врахуванням ст. 58 Конституції України, рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99, а не Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», оскільки в останньому не міститься прямої вказівки про застосування зворотної дії в часі щодо визначення моменту настання обов`язку оформити договірні відносини щодо сплати пайового внеску.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Фізична особа - підприємець Бородайко К.П. у відзиві на касаційну скаргу просить поновити строк на подання відзиву та відмовити в задоволення касаційної скарги. Відповідач звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо суті касаційної скарги

Предметом спору у справі є вимога позивача про визнання укладеним між Фінансовим управлінням Івано-Франківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Бородайком К.П договору про пайову участь замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська.

Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначає п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України та стверджує про необхідність відступлення від висновків щодо застосування ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які застосовані апеляційним господарським судом у даній справі, зокрема скаржник наводить наступні постанови Верховного Суду: від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі №904/4442/19, від 13.01.2020 у справі №922/267/20.

У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 909/1143/19, від 30 вересня 2020 року у справі №904/4442/19 суди розглядали спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва об`єкта у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва об`єкта укласти вказаний договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №922/267/20 суди розглянули вказаний вище спір при втраті чинності норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ще на час звернення позивача до суду, однак вона була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволені позову касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Такі висновки були враховані господарськими судами попередніх інстанціях у даній справі при ухваленні оскаржуваних рішень.

Питання щодо наявності підстав для відступу від зазначених правових висновків Верховного Суду щодо застосування ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у вказаних вище справах розглядалось Великою Палатою Верховного Суду у справі №643/21744/19, до розгляду якої зупинялось касаційне провадження у даній справі, що переглядається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 вказала, що зазначені, зокрема у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №909/1143/19, від 30.09.2020 у справі №904/4442/19, від 13.01.2020 у справі № 922/267/20 висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду також не вбачає підстав для відступу від правових висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, з огляду на таке.

Дійсно, станом на момент виникнення спірних правовідносин у даній справі та на момент звернення позивача до суду була чинною ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон). Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Зі змісту статті 40 Закону, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом, забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом з тим 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року, якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

До аналогічних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19.

Вказаним спростовуються доводи скаржника щодо застосування ст. 40 Закону до спірних правовідносин.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у даній справі наголошував, що суд мав перевірити обраний Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради спосіб захисту та відновлення порушеного права на предмет його законності та ефективності.

За результатами нового розгляду суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову виходили з того, що оскільки станом на час розгляду справи судом відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.

Верховний Суд погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що позовна вимога про визнання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним не підлягає задоволенню, але з інших мотивів.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, має на меті захистити своє право шляхом зобов`язання замовника будівництва сплатити пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та у зв`язку із цим просить суд встановити права та обов`язки сторін за вказаним договором.

Верховний Суд констатує, що визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє за відсутності на час розгляду справи норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва об`єкта укласти вказаний договір, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом.

Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до частини першої статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проєкт договору.

Тобто з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє.

Однак, як уже зазначалось, з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкове укладення договору.

Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

У зв`язку з припиненням правовідносин забудови земельної ділянки, визнання договору укладеним та встановленням прав та обов`язків сторін на майбутнє на підставі нормативного акта, який було скасовано, не є законним та ефективним способом захисту, не відновлює право органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури до здачі об`єкта будівництва в експлуатацію.

При цьому Суд звертає увагу, що обов`язок звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту законом покладено саме на замовника такого будівництва.

У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, в якому мали визначатись розрахунок величини пайової участі та графік сплати, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.

Отже, у зв`язку з порушенням замовником будівництва зобов`язання про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та сплати пайового внеску у позивача виникає право вимагати стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти.

За таких обставин у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Звернення до суду з вимогою про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним за встановлених судами фактичних обставин справи не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові, чого судами не було зазначено в оскаржуваних судових рішеннях.

Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення та постанову змінити, виклавши мотивувальну частину судових рішень у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішенні у відповідній частині або змінити рішення у відповідній частині, не передаючи справу на новий розгляд.

Згідно зі статтею 311 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувані рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів підлягають залишенню без змін з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови, а касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати.

Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає резолютивні частини оскаржуваних рішення та постанови у справі № 909/1402/19 без змін, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фінансового управління Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2021 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02 листопада 2021 року у справі №909/1402/19 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

3. В іншій частині залишити рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 22 червня 2021 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02 листопада 2021 року у справі №909/1402/19 без змін.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кібенко

В. Студенець