РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.06.2022Справа № 910/19380/21

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Музиченко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум", м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс, м. Київ

про стягнення 1 624 057,54 грн, -

За участю представників сторін:

від позивача: Важеніна С.А.;

від відповідача: Ісаєнко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс про стягнення основного боргу в сумі 984 148,33 грн, пені в розмірі 484 364,35 грн, інфляційних збитків в сумі 115 115,77 грн та 3% річних в розмірі 40 429,09 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії №30/01/16 від 26.01.2016 в частині оплати поставленої у 2018 - 2021 роках електроенергії.

Ухвалою від 30.11.2021 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.12.2021.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте, конверт з ухвалою суду про відкриття провадження було повернуто на адресу Господарського суду міста Києва з відміткою від 08.12.2021 "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, виходячи з наведеного, ухвала від 30.11.2021 про відкриття провадження у справі вважається такою, що вручена відповідачу 08.12.2021.

Одночасно, суд зауважує, що ухвалою від 30.11.2021 судом було встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали (але не пізніше 16.12.2021).

Проте, відзив на позов вказаним учасником судового процесу подано так і не було.

Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

22.12.2021 судове засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Князькова на лікарняному.

Ухвалою від 10.01.2022 судом було призначено підготовче засідання на 26.01.2022.

26.01.2022 судом було відкладено підготовче засідання на 23.02.2022.

23.02.2022 представником відповідача було подано клопотання про поновлення строку на подачу відзиву, проте, відповідної заяви по суті спору не додано.

У судовому засіданні судом було залишено без задоволення вказане клопотання, оскільки згідно приписів ч.ч.3, 4 ст.119 Господарського процесуального кодексу України якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

23.02.2022 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та підготовче засідання відкладене на 23.03.2022.

12.04.2022 відповідною ухвалою суду підготовче засідання призначене на 18.05.2022.

18.05.2022 представником відповідача було подано клопотання №2 від 17.05.2022 та №1 від 17.05.2022 про витребування доказів.

У судовому засіданні 18.05.2022 вказані клопотання було залишено судом без задоволення, з огляду на їх невідповідність ст.81 Господарського процесуального кодексу України.

18.05.2022 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.06.2022.

09.06.2022 на адресу Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача б/н від 03.06.2022 про поновлення строків по подачу доказів та долучення доказів до матеріалів справи.

З метою дотримання принципів змагальності та рівності учасників судового процесу, судом було задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" та долучено докази до матеріалів справи.

17.06.2022 представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені та письмові пояснення.

22.06.2022 представником відповідача було подано клопотання про витребування у позивача розрахунків суми заборгованості та штрафних санкцій, а також оригіналів для дослідження у судовому засіданні доказів, що містяться в матеріалах справи.

Судом було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання з урахуванням такого.

За приписами ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Одночасно, у ст.76 Господарського процесуального кодексу України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Суд звертає увагу, що норма статті 81 Господарського процесуального кодексу України передбачає саме витребування доказів, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Проте, суд звертає увагу відповідача, що розрахунок суми позовних вимог не є доказом у розумінні ст.73 Господарського процесуального кодексу України, а отже не може бути витребуваний судом.

Щодо витребування оригіналів наявних в матеріалах справи доказів, суд звертає увагу відповідача на положення ч.6 ст.91 Господарського процесуального кодексу України, яким фактично визначено, що відповідна процесуальна дія є правом, а не обов`язком суду.

З урахуванням наведеного у сукупності, клопотання відповідача було залишено судом без розгляду.

У судовому засіданні 22.06.2022 представником відповідача було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи по суті для надання представнику можливості підготуватись до судових дебатів.

Судом було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання з урахуванням такого.

За приписами ч.2 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Проте, наявності достатніх підстав для відкладення розгляду справи представником відповідача наведено не було. При цьому, суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом, а не обов`язком суду.

Суд вважає за доцільне також зауважити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, задоволення клопотання відповідача могло призвести до затягування строків розгляду справи та, як наслідок, порушення права на справедливий розгляд справи у розумні строки, яке визначено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судовому засіданні 22.06.2022 представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позову було надано заперечення.

В судовому засіданні 22.06.2022 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" (споживач) було укладено договір №30/01/16 купівлі-продажу електричної енергії, за умовами п.1.1 якого постачальник здійснює постачання електричної енергії споживачу у необхідному обсязі, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його.

За умовами п.3.1 договору споживач здійснює оплату за поставлену електричну енергію шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника за графіком, встановленим в додатковій угоді №2 до даного договору.

У п.2.2.4 договору №30/01/16 від 26.01.2016 визначено обов`язок постачальника щомісяця до 5-го числа місяця, наступного за звітним оформлювати та надавати споживачу акт здачі-приймання між споживачем та постачальником на підставі наданих споживачем відомостей про споживання електричної енергії.

Одночасно, пунктом 2.3.3 договору №30/01/16 від 26.01.2016 визначено обов`язок споживача щомісяця до 5 числа місяця, наступного за звітним, підписати акт здачі-приймання за звітний період.

Згідно змісту додаткової угоди №3 від 12.05.2016 до договору №30/01/16 від 26.01.2016 споживач здійснює оплату електроенергії, що постачається за наступним графіком: І платіж - 100% від заявленого обсягу до 20 числа поточного місяця поставки. У разі надходження коштів після 23 числа, споживач додатково оплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2% від суми, яка підлягає сплаті, за кожен день прострочення.

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №30/01/16 від 26.01.2016 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №30/01/16 від 26.01.2016 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Наразі, за твердженнями позивача, за період з жовтня 2018 по грудень 2019, з січня по грудень 2020 та з січня по лютий 2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" було спожито електричну енергію на загальну суму 3436089,36 грн, про що сторонами складено та підписано акти здачі-прийняття електричної енергії. Наразі, судом враховано, що частина актів підписана сторонами із застосуванням електронного цифрового підпису.

Проте, за поясненнями позивача, відповідачем в повному обсязі за спожиту електричну енергію розрахунків проведено не було, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованості в розмірі 984 148,33 грн, що і стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідач у письмових поясненнях №1 від 14.06.2022 та у судовому засіданні 22.06.2022 проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що вартість спожитої електричної енергії Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" було сплачено, а фактично заявлена до стягнення сума боргу є пенею. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено , що заявником безпідставно було нараховано податок на додану вартість на суму пені, а також зараховано суми часткових оплат в погашення зобов`язання зі сплати неустойки. У судовому засіданні 22.06.2022 представником відповідача також вказано на наявність сумнівів щодо змісту наявних в матеріалах справи актів здачі-приймання електричної енергії, оскільки з боку споживача останні підписано директором у літньому віці. До того ж, Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" заявлено про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно змісту додаткової угоди №3 від 12.05.2016 до договору №30/01/16 від 26.01.2016 споживач здійснює оплату електроенергії, що постачається за наступним графіком: І платіж - 100% від заявленого обсягу до 20 числа поточного місяця поставки. У разі надходження коштів після 23 числа, споживач додатково оплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2% від суми, яка підлягає сплаті, за кожен день прострочення.

Отже, виходячи з викладеного вище, суд дійшов висновку, що строк оплати поставленої у період з жовтня 2018 по грудень 2019, з січня по грудень 2020 та з січня по лютий 2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" Товариству з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" електричної енергії настав.

Проте, як вказувалось вище, за поясненнями позивача, відповідачем в повному обсязі за спожиту електричну енергію розрахунків проведено не було, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованості в розмірі 984 148,33 грн.

Одночасно, відповідачем означений розмір заборгованості заперечується. Зокрема, останнім наголошено, що вартість спожитої електричної енергії Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" було сплачено, а фактично заявлена до стягнення сума боргу є пенею. До того ж, вказаним учасником судового процесу вказано, що заявником безпідставно було нараховано податок на додану вартість на суму пені, а також зараховано суми часткових оплат в погашення зобов`язання зі сплати неустойки. У судовому засіданні 22.06.2022 представником відповідача також вказано на наявність сумнівів щодо змісту наявних в матеріалах справи актів здачі-приймання електричної енергії, оскільки з боку споживача останні підписано директором у літньому віці.

Наразі, оцінюючи заперечення відповідача суд вважає за доцільне зауважити таке.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.сЖодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наразі, суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом вище було встановлено, що за період з жовтня 2018 по грудень 2019, з січня по грудень 2020 та з січня по лютий 2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" було спожито електричну енергію на загальну суму 3436089,36 грн, про що сторонами складено та підписано акти здачі-прийняття електричної енергії.

При цьому, судом враховано, що вказані вище акти містять відомості про вартість поставки з урахуванням податку на додану вартість за певний місяць, суму нарахованої постачальником пені, загальну суму заборгованості споживача за певний період.

При здійсненні перевірки розрахованої позивачем суми заборгованості за поставлену електроенергію, судом прийнято до уваги саме дані актів щодо вартості поставки з урахуванням податку на додану вартість, а також загальної суми грошових коштів, які було сплачено Товариством з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" у спірний період за договором. При цьому, в контексті наведеного судом прийнято до уваги наданий відповідачем реєстр платежів, перерахованих згідно платіжних доручень Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" (лист №296/15 від 27.05.2022 Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк").

Крім того, судом враховано наявний в матеріалах справи лист №25 від 18.08.2021 Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс", в якому останнім визнано суму заборгованості за договором, яка більше як у два рази перевищує суму, яка заявлена до стягнення у межах справи.

Одночасно, посилання відповідача на наявність сумнівів щодо змісту актів здачі-приймання поставленої електроенергії суд вважає юридично неспроможними та такими, що позбавлені належного доказового обгрунтування. При цьому, суд загострює увагу відповідача на те, що вік керівника Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" взагалі ніяким чином не впливає на юридичні наслідки вчинених останнім від імені товариства дій.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано більш вирогідних у розумінні ст.79 Господарського процесуального кодексу України доказів, якими б спростовувались надані Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" докази наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" заборгованості з оплати спожитої електричної енергії в розмірі 984 148,33 грн.

Отже, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" в частині стягнення основного боргу в сумі 984 148,33 грн підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування на суму боргу 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

З огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії позивачем було нараховано та заявлено до стягнення інфляційні збитки в сумі 115 115,77 грн та 3% річних в розмірі 40 429,09 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені, суд зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно змісту додаткової угоди №3 від 12.05.2016 до договору №30/01/16 від 26.01.2016 споживач здійснює оплату електроенергії, що постачається за наступним графіком: І платіж - 100% від заявленого обсягу до 20 числа поточного місяця поставки. У разі надходження коштів після 23 числа, споживач додатково оплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2% від суми, яка підлягає сплаті, за кожен день прострочення.

З огляду на порушення відповідачем своїх обов`язків зі своєчасної оплати спожитої електроенергії, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню на загальну суму 484 364,35 грн.

При цьому, в контексті розрахунку позивача, судом прийнято до уваги пояснення представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум", які було надано у судовому засіданні 18.05.2022, стосовно того, що періоди нарахування пені в повному обсязі відповідають періодам, які визначені у додатку №2 до позовної заяви як періоди для нарахування 3% річних.

Зокрема, з відповідного розрахунку вбачається, що нарахування здійснено за період з 31.12.2019 по 22.11.2021 на суму заборгованості наростаючим підсумком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

У ст.5 вказаного нормативно правового акту зазначено, що комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

У ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом.

Індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що в разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.

Проте дія зазначеної норми була зупинена відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.20. № 533-IX, який набрав чинності 18.03.2020.

Крім того, відповідно до підп. 4 п. 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.20. № 530-ІХ, що набрав чинності 17.03.2020., на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Отже, вимоги позивача про стягнення пені за період з 17.03.2020 по 22.11.2021 підлягають залишенню без задоволення.

Щодо вимог про стягнення пені за період з 31.12.2019 по 16.03.2020 суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 223 Господарського кодекску України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матерілав справи, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 25.11.2021, а отже, останнім було пропущено скорочений строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за період з 31.12.2019 по 16.03.2020.

За таких обставин, виходячи з усього вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" в частині стягнення пені.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 145, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" про стягнення 1 624 057,54 грн. - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Київ" Плюс" (04108, місто Київ, проспект Правди, будинок 31 А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" (03067, місто Київ, вул.Гарматна, будинок 8, ) основний борг в сумі 984 148 (дев`ятсот вісімдесят чотири тисячі сто сорок вісім) грн 33 коп., 3% річних в сумі 40429 (сорок тисяч чотириста двадцять дев`ять) грн 09 коп., інфляціфні втрати в розмірі 115 115 (сто п`ятнадцять тисяч сто п`ятнадцять) грн 77 коп. та судовий збір в розмірі 17095 (сімнадцять тисяч дев`яносто п`ять) грн 40 коп.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення пені на суму 484 364,35 грн відмовити.

4. Судовий збір в сумі 7265,47 грн залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 24.06.2022.

Суддя В.В. Князьков