РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2022Справа № 910/11096/21

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Заїки О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Національного заповідника "Києво - Печерська Лавра"

до Музею книги і друкарства України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Міністерство культури та інформаційної політики України

2.Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

3. Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про розірвання договорів

Представники учасників справи:

Від позивача: Прокопенко І.І.;

Від відповідача: Бочковська В. Г., Грибков М.Є.;

Від третьої особи-1: Пономаренко В.С.;

Від третьої особи-2: Яцишев Д.В.;

Від третьої особи-3: Бабкін А.О.;

Від третьої особи -4: не з`явився;

Присутні у судовому засіданні: Ярмолаєв В.О.; Хауха Л.В. - вільні слухачі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний заповідник "Києво - Печерська Лавра" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Музею книги і друкарства України (далі - відповідач) про розірвання Договорів безоплатного користування (позички) приміщенням пам`ятки архітектури "Друкарня" корпус № 9 (охоронний № 4/9) та "Словолитня" корпус № 10 (охоронний № 4/43) від 29.12.2005.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків.

22.07.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/11096/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 06.09.2021.

03.09.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено усне клопотання представника відповідача про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву. Разом із тим, даною ухвалою на підставі ст. 50 ГПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України, підготовче засідання відкладено на 22.09.2021.

21.09.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи -1 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Судом у підготовчому засіданні 22.09.2021 з`ясовано думку представників сторін щодо клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Міністерство культури та інформаційної політики України та Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке міститься у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 22.09.2021 підтримав клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Міністерство культури та інформаційної політики України та Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Представник позивача у підготовчому засіданні 22.09.2021 заперечив щодо задоволення клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Міністерство культури та інформаційної політики України та Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Представник третьої особи - 1 у підготовче засідання 22.09.2021 не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника третьої особи - 1 про відкладення підготовчого засідання, продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 06.10.2021.

Разом із тим, даною ухвалою на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України задоволено клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Міністерство культури та інформаційної політики України та Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

06.10.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 06.10.2021 представник позивача подав клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

Представники третіх осіб 1, 3 у підготовче засідання 06.10.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2021, яку занесено до протоколу судового засідання відкладено підготовче засідання на 03.11.2021.

12.10.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від третьої особи-3 надійшли пояснення по справі.

21.10.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від третьої особи-1 надійшли пояснення по справі.

01.11.2021 засобами поштового зв`язку до Господарського суду міста Києва від третьої особи-2 надійшли пояснення по справі.

Представник позивача у підготовчому засіданні подав заперечення на пояснення третьої особи та клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

Представник третьої особи - 3 у підготовче засідання 03.11.2021 не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2021, яку занесено до протоколу судового засідання відкладено підготовче засідання на 17.11.2021.

15.11.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

16.11.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2021, яку занесено до протоколу судового засідання відкладено підготовче засідання на 06.12.2021.

17.11.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи - 3 надійшло клопотання про заміну сторони правонаступником, в якій третя особа просить суд замінити сторону Департамент культури на правонаступника - Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

29.11.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли письмові пояснення щодо заперечень третіх осіб.

Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання про заміну сторони правонаступником.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021, яку занесено до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання про заміну сторони-правонаступником, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

Крім того, судом з власної ініціативи на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та відкладено підготовче засідання на 22.12.2021.

07.12.2021 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника третьої особи - 3 надійшло клопотання про залучення Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до участі у справу як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та просив суд клопотання про заміну сторони-правонаступником не розглядати, вважати його таким, що втратило актуальність.

Судом залишено клопотання представника третьої особи - 3 від 03.12.2021 без розгляду, оскільки по даному клопотанню судом вже вирішено питання про залучення третьої особи.

Представники третіх осіб 3, 4 у підготовче засідання 22.12.2021 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/11096/21 до судового розгляду по суті на 07.02.2022.

04.02.2022 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники відповідача, третіх осіб 3, 4 у судове засідання 07.02.2022 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 688, № 645, № 661.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2022, яку занесено до протоколу судового засідання оголошено перерву по розгляду справи на 21.02.2022.

Представник позивача у судовому засіданні 21.02.2022 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.02.2022 заперечив проти заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представники третіх осіб 1, 2 у судовому засіданні 21.02.2022 підтримали заявлені позовні вимоги.

Представник третьої особи 3 у судовому засіданні 21.02.2022 заперечив проти заявлених позовних вимог.

Представник третьої особи 4 у судове засідання 21.02.2022 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 21.02.2022 судом завершено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третіх осіб 1 - 3, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі у відповідності до приписів ч.ч. 4, 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради № 410/2986 від 26.05.2005 "Про надання згоди Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику на передачу в безоплатне користування (позичку) нерухомого майна на вулиці Січневого Повстання, 21" вирішено: надати згоду Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику на передачу в безоплатне користування (позичку) нерухомого майна на вулиці Січневого Повстання, 21, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплене на праві оперативного управління за заповідником: Музею книги і друкарства України: - корпус N 9 (друкарня) загальною площею 1455,0 кв. м; - корпус N 10 (словолитня) загальною площею 159,0 кв. м.

29.12.2005 між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (далі - заповідник) та Музеєм книги та друкарства України (далі - музей) укладено договір безоплатного користування (позички) приміщення пам`ятки архітектури "Друкарня" корпус № 9 (охоронний № 4/9), згідно п. 1.1 якого відповідно до рішення Київської міської ради від 26.05.2005 № 410/2986 заповідник передає, а музей приймає у безоплатне користування (позичку) приміщення пам`ятки архітектури "Друкарня" корпус № 9 (охоронний № 4/9) загальною площею 1455 кв. м, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплена на праві оперативного управління за заповідником та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Січневого повстання, 21, з метою використання - відповідно до статутної діяльності музею та згідно рішення Київради.

Для передачі та повернення майна сторони складають та підписують акт приймання-передачі. Набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.2, 2.3 договору).

Відповідно до п. 3.1.1 договору музей має право користуватись майном відповідно до цього договору і призначення майна, а п. 3.2.1, 3.2.4 договору зобов`язується використовувати майно виключно за призначенням, забезпечувати збереження майна, здійснювати його поточний ремонт та утримувати у належному санітарному, протипожежному та технічному стані.

Заповідник має право контролювати наявність, стан та цільове використання майна та утримання його у належному стані; виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання (п. 4.1 договору).

Одностороння відмова від виконання умов договору не допускається. Зміна умов договору або розірвання договору може здійснюватися лише за погодженням сторін, крім випадків, передбачених пунктом 7.2 договору (п. 7.1 договору).

Договір може бути розірваний заповідником в односторонньому порядку у разі виявлення ним недоцільного використання майна або його утримання у неналежному стані, після відповідного попередження. Дія договору припиняється у разі: прийняття рішення про це за згодою сторін або за рішенням господарського суду; ліквідація музею, ліквідація заповідника та в інших випадках передбачених законодавством. Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами (п. 7.2-7.4 договору).

Визначене у договорі майно було передано позивачем відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі від 30.12.2005.

Також, 29.12.2005 між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (далі - заповідник) та Музеєм книги та друкарства України (далі - музей) укладено договір безоплатного користування (позички) приміщення пам`ятки архітектури "Словолитня" корпус № 10 (охоронний № 4/43) від 29.12.2005, згідно п. 1.1 якого відповідно до рішення Київської міської ради від 26.05.2005 № 410/2986 заповідник передає, а музей приймає у безоплатне користування (позичку) приміщення пам`ятки архітектури "Словолитня" корпус № 10 (охоронний № 4/43) загальною площею 159 кв. м, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплена на праві оперативного управління за заповідником та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Січневого повстання, 21, з метою використання - відповідно до статутної діяльності музею та згідно рішення Київради.

Для передачі та повернення майна сторони складають та підписують акт приймання-передачі. Набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.2, 2.3 договору).

Відповідно до п. 3.1.1 договору музей має право користуватись майном відповідно до цього договору і призначення майна, а п. 3.2.1, 3.2.4 договору зобов`язується використовувати майно виключно за призначенням, забезпечувати збереження майна, здійснювати його поточний ремонт та утримувати у належному санітарному, протипожежному та технічному стані.

Заповідник має право контролювати наявність, стан та цільове використання майна та утримання його у належному стані; виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання (п. 4.1 договору).

Одностороння відмова від виконання умов договору не допускається. Зміна умов договору або розірвання договору може здійснюватися лише за погодженням сторін, крім випадків, передбачених пунктом 7.2 договору. Договір може бути розірваний заповідником в односторонньому порядку у разі виявлення ним недоцільного використання майна або його утримання у неналежному стані, після відповідного попередження. Дія договору припиняється у разі: прийняття рішення про це за згодою сторін або за рішенням господарського суду; ліквідація музею, ліквідація заповідника та в інших випадках передбачених законодавством. Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами (п. 7.1-7.4 договору).

Визначене у договорі майно було передано позивачем відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі від 30.12.2005.

Рішенням Київської міської ради від 15.07.2010 № 1286/4724 "Про надання згоди на безоплатну передачу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника до державної власності " (зі змінами) вирішено: надати згоду на безоплатну передачу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з комунальної власності територіальної громади міста Києва у державну власність до сфери управління Міністерства культури і туризму України. Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити в установленому порядку передачу згідно з пунктом 1 цього рішення. Національний музей українського народного декоративного мистецтва, Музей театрального, музичного та кіномистецтва України, Музей книги і друкарства України продовжують розміщуватись в займаних приміщеннях на території Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, а у разі виникнення необхідності їх переселення Головному управлінню комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), Головному управлінню культури виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) спільно з Міністерством культури України забезпечити переселення виключно у рівноцінні приміщення комунальної або державної форм власності для належного функціонування цих музеїв.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 № 1897-р "Про передачу цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність" прийнято пропозицію Міністерства культури і туризму та Київської міської ради щодо передачі цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору, що розташований на території цього заповідника, у державну власність з віднесенням їх до сфери управління зазначеного Міністерства.

Наказом Міністерства культури та туризму України від 29.10.2010 № 990/0/16-10 " Про передачу цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору у державну власність" (зі змінами) створено комісію з питань передачі цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору у державну власність з віднесенням до сфери управління Міністерства культури України у складі згідно з додатком. Наказано Комісії з питань приймання-передачі здійснити приймання-передачу цілісного майнового комплексу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору із власності територіальної громади м. Києва у державну власність до сфери управління Міністерства культури України та подати акт приймання-передачі на затвердження до Міністерства культури України.

Наказом Міністерства культури України від 01.10.2012 № 1079 "Про затвердження актів приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника та будівлі Успенського собору, що розташований на території Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність наказано: затвердити акти приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність; закріпити за Національним Києва-Печерським історико-культурним заповідником на праві оперативного управління цілісний майновий комплекс Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника та будівлю Успенського собору згідно з актами приймання-передачі.

До наказу долучено акт приймання-передачі цілісного майнового комплексу Національного Києва-Печерського історико-культурного заповідника у державну власність, до складу об`єкту в тому числі входять "Друкарня" (корпус № 9) та "Словолитня" (корпус № 10).

Позивач звернувся до відповідача з листом від 20.03.2018 № 04-25/245, в якому повідомив про передачу нерухомого майна, яким користується відповідач з комунальної у державну власність та необхідність укладення договору оренди державного майна згідно чинного законодавства. Майно закріплено за позивачем на праві оперативного управління.

У відповідь на вказаний лист відповідач направив позивачу лист від 16.04.2018 № 060/40-120, в якому зазначив, що правовідносини щодо користування музеєм нерухомим майном слід врегулювати згідно Закону України "Про музеї та музейну справу".

Згідно листа позивача відповідачу від 10.05.2019 № 04-25/364, в якому зазначено про нікчемність договорів позички, оскільки, вони не були нотаріально посвідчені. Зазначено про необхідність укладення договору оренди державного майна. В додатку до листа вказано проект договору оренди (докази направлення листа відсутні). До матеріалів справи долучено лист відповідь від 12.06.2019 № 060/40-288, в яких музей наполягає на тому, що майно має бути передано йому в оперативне управління на відсутності підстав для припинення користування музеєм нерухомим майном.

До матеріалів справи долучено повідомлення-претензію від 03.12.2019 № 04-25/830, в якому позивач повідомляв відповідача про нікчемність договорів позички та просив звільнити займані приміщення до 31.12.2019, або звернутись до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з відповідним проектом договорів оренди на займані приміщення (докази направлення повідомлення суду не надані).

У відповідь на повідомлення відповідач надав відповідь від 04.12.2019 № 060/40-638, в якому зазначив про незаконність вимог позивача.

До матеріалів справи долучено листи позивача до відповідача про направлення проектів договорів на відшкодування експлуатаційних видатків на утримання нерухомого майна на 2019 рік з проханням повернути підписаний примірник позивачу.

Крім того, до матеріалів справи надано лист відповідь від 04.04.2019 № 060/40-161 з відмовою підписати договір на відшкодування витрат на експлуатацію нерухомого майна, оскільки, між сторонами відсутній договір оренди.

В листі відповідача від 04.12.2019 № 060/40-637 адресованому РВ ФДМ України по місту Києву, Національному Києва-Печерському історико-культурному заповіднику та Міністерству культури України зазначено, що відповідач наразі правомірно на підставі договорів позики та рішення Київської міської ради користується нерухомими майном та ініціював укладення договорів оренди, натомість вважає, що приміщення музею мають бути передані в оперативне управління, як то передбачено спеціальним законом.

Згідно листа РВ ФДМ України по місту Києву від 03.10.2019 № 30-10/7992 зазначено, що позивач повинен привести у відповідність правовідносини між ним та музеєм.

10.10.2019 РВ ФДМ України по місту Києву звернулось до позивача, відповідача та Міністерства культури України з листом № 30-04/8202 "Щодо передачі в оренду державного нерухомого майна" щодо необхідності надання музеєм документів для укладення договору оренди державного нерухомого майна згідно Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що враховуючи користування відповідачем корпусом № 9 та № 10 без належно оформлених на те підстав, а також те, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» ініціатором укладення договору оренди має бути сам потенційний орендар, який бажає укласти договір оренди, враховуючи відмову відповідача від укладення такого договору оренди та у зв`язку із цим і договору на відшкодування витрат на утримання орендованого майна, наявність мораторію на виселення закладів культури, а також пріоритетне право музеїв на використання споруд, комплексів (ансамблів) та визначних місць, що є пам`ятками культурної спадщини відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про музеї та музейну справу», єдиним ефективним способом захисту прав позивача для приведення у відповідність до чинного законодавства України користування державним майном є розірвання договорів безоплатного користування (позички) приміщенням пам`ятки архітектури «Друкарня» корпус № 9 (охоронний № 4/9) та «Словолитня» корпус № 10 (охоронний № 4/43), у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом свої прав та законних інтересів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявлених позовних вимог, з огляду на наступні обставини:

- позивач помилково вважає, що «приведення господарських та правових відносин» до певних норм законодавства, можливе лише шляхом розірвання діючих договорів, відповідно до яких певний суб`єкт правовідносин - зокрема, такий заклад культури, як Музей книги і друкарства України, - користується державним майном;

- Договори безоплатного користування (позички) були укладені між позивачем та відповідачем у грудні 2005 року на підставі відповідного рішення власника майна, яким на той час була територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, обов`язкового, як для позивача (Національного заповідника), так і для відповідача (Музею книги і друкарства України), а також, на підставі чинних норм законодавства, норм глави 60 Цивільного кодексу України (із застосуванням певних норм глави 58 цього Кодексу), норми Кодексу не змінилися таким чином, щоб правовідносини безоплатного користування майном, які існують між позивачем та відповідачем потрібно було приводити у відповідність у спосіб припинення цих правовідносин шляхом розірвання відповідних договорів у судовому порядку. Отже, доводи позивача щодо необхідності приведення господарських та правових правовідносин до певних норм законодавства порядку у зв`язку із зміною форми власності майна, яке було передано у безоплатне користування за спірними Договорами, саме у спосіб розірвання цих Договорів у судовому порядку є необґрунтованим та безпідставним.

На думку відповідача, нормами чинного і господарського, і цивільного законодавства України, передбачений більш широкий спектр урегулювання спірних правовідносин щодо користування майном будь-якої форми власності такими закладами культури як Музеї, з урахуванням вимог статті 14 Закону України «Про музеї та музейні справи» та з метою збереження стабільності цих правовідносин, ніж спосіб обраний позивачем;

- позивач безпідставно та протиправно не визнає та оспорює право відповідача на безоплатне користування будівлями: Друкарня-корпус № 9 та Словолитня - корпус № 10, - права основаного на відповідно укладених Договорах між позивачем та відповідачем. Такі дії позивача є протиправними - такими, що порушують права відповідача на користування вказаними будівлями.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Згідно із ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В ч. 7 ст. 179 ГК України, зазначено, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормами нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 4 ст. 179, ч. 3 ст. 184 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови. Укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинна на момент виникнення правовідносин редакція) договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинна на момент виникнення правовідносин редакція) орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (чинна на момент виникнення правовідносин редакція) ініціатива щодо оренди майна може виходити від фізичних та юридичних осіб, які можуть бути орендарями відповідно до статті 6 цього Закону, пропозиція може надходити від орендодавців, зазначених у статті 5 цього Закону. Орендодавець може оголосити про передачу майна в оренду в порядку, встановленому цим Законом. Фонд державного майна України щодо державного майна, а органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування, щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим, або комунального майна формують щороку на підставі інформації органів, уповноважених управляти відповідним майном, переліки цілісних майнових комплексів підприємств та їх структурних підрозділів і нерухомого майна, що може бути передано в оренду. Зазначені переліки оприлюднюються в засобах масової інформації та на офіційних веб-сайтах орендодавців.

З 01.02.2020 набув чинності новий Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда - речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в чинній редакції) суб`єктами орендних відносин є: орендар; орендодавець; балансоутримувач; уповноважений орган управління; представницький орган місцевого самоврядування або визначені ним органи такого представницького органу; Кабінет Міністрів України або орган державної влади, визначений Кабінетом Міністрів України. Орендодавцями є: а) Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна (будівель, споруд, їх окремих частин), а також майна, що не увійшло до статутного капіталу, що є державною власністю (крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам, та інших випадків, передбачених галузевими особливостями оренди майна); б) органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна та майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке належить Автономній Республіці Крим; в) органи, уповноважені представницькими органами місцевого самоврядування, - щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, яке перебуває у комунальній власності; г) балансоутримувачі - щодо: нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 400 квадратних метрів на одного балансоутримувача, якщо менший розмір площі не встановлено рішенням представницького органу місцевого самоврядування - щодо об`єктів комунальної власності або галузевими особливостями оренди майна; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує п`яти календарних днів протягом шести місяців, а також щодо майна, яке передається суб`єктам виборчого процесу для проведення публічних заходів (зборів, дебатів, дискусій) під час та на період виборчої кампанії; нерухомого майна для організації та проведення науково-практичних, культурних, мистецьких, громадських, суспільних та політичних заходів - на строк, що не перевищує 30 календарних днів протягом одного року щодо кожного орендаря, якщо балансоутримувачем є державне або комунальне підприємство, установа, організація, що здійснює діяльність з організування конгресів і торговельних виставок; іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Суд відзначає, що відповідач є специфічним суб`єктом правовідносин, діяльність якого регламентовано спеціальним законом.

Згідно ст. 14 Закону України "Про музеї та музейну справу" власники музеїв зобов`язані забезпечувати їх будівлями (спорудами), збудованими за спеціальними проектами, або іншими впорядкованими приміщеннями, що відповідають вимогам функціонування музеїв, а також відповідним обладнанням та транспортом. Приміщення музеїв, що є у державній чи комунальній власності, передаються їм на праві оперативного управління. Воно може бути вилучене лише за умови надання музею іншого рівноцінного приміщення. У разі вилучення приміщення музею, що є пам`яткою культурної спадщини, рішення про його вилучення приймається за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Музеям надається пріоритетне право на використання споруд, комплексів (ансамблів) та визначних місць, що є пам`ятками культурної спадщини.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до ст. 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Глава 58 ЦК України регулює відносини найму (оренди).

Матеріалами справи підтверджено, що визначене у договорах майно було передано позивачем відповідачу, що підтверджується актами приймання-передачі від 30.12.2005.

Оскільки укладені сторонами Договори не містить строку його дії, суд враховує, що до договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 ст. 763 ЦК України, якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Натомість, суд встановив, що за умовами п.п. 7.1, 7.2 договору сторони погодили, що одностороння відмова від виконання умов договору не допускається . Зміна умов договору або розірвання договору може здійснюватися лише за погодженням сторін, крім випадків, передбачених пунктом 7.2 договору. Договір може бути розірваний заповідником в односторонньому порядку у разі виявлення ним недоцільного використання майна або його утримання у неналежному стані, після відповідного попередження.

Відповідно до ч. 4 ст. 291 ГК України, на вимогу однієї із сторін, договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 ГК України.

Згідно з ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України, сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду (ч.3 ст. 188 ГК України).

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (ч.4 ст. 188 ГК України).

Разом з тим суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання договору позики врегульовано ст. 834 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 834 ЦК України, користувач має право повернути річ, передану йому у користування, в будь-який час до спливу строку договору. Якщо річ потребує особливого догляду або зберігання, користувач зобов`язаний повідомити позичкодавця про відмову від договору (позички) не пізніш як за сім днів до повернення речі.

Позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо:

1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому;

2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору;

3) річ самочинно передана у користування іншій особі;

4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.

Особа, яка стала власником речі, переданої у користування, має право вимагати розірвання договору, який укладено без визначення строку. Про розірвання договору користувач має бути повідомлений заздалегідь, у строк, що відповідає меті позички.

Позивач у позовній заяві не наводить підстав, викладених у п. 7.2 договору для розірвання договорів.

За вказаного суд також враховує, що згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, а згідно з ч.2 ст.652 ЦК України, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. і

З вищенаведеного вбачається, що імперативними приписами Цивільного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав розірвання договору позички, застосування яких узгоджується із тлумаченням позивачем п.7.2 Договору щодо можливості у будь-який час розірвати договір, без урахування вищевказаних імперативних приписів.

Суд враховує, що позивач посилається також як на підставу розірвання договорів на листи Регіонального відділення Фонду державного майна України про приведення у відповідність правовідносин із відповідачем, проте доводи позивача щодо розірвання цих договорів з метою необхідності приведення господарських та правових правовідносин до норм законодавства у зв`язку зі зміною форми власності майна (яке було передано у безоплатне користування за спірними договорами) є необґрунтованими та безпідставними, оскільки такі обґрунтування не можуть вважатись підставами для розірвання даних договорів в розумінні норм Цивільного кодексу України та укладених між сторонами договорів.

Крім того, твердження позивача, що відповідач не має права оперативного управління на займанні приміщення та, що користування корпусами 9 і 10 створює майнову шкоду Заповіднику є хибним, оскільки у положеннях частини другої статті 14 Закону України «Про музеї та музейну справу» передбачається, що приміщення музеїв, що є у державній чи комунальній власності, передаються їм на праві оперативного управління.

Відповідно до ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Судом встановлено, що позивач у позовній заяві не надає обґрунтованих доводів завдання відповідачем майнової шкоди яка, нібито, йому завдається, крім того відсутня інформація про розмір завданої йому майнової шкоди чи період, за який вона була завдана.

Суд зазначає, що спірні Договори є договорами, які були укладені на підставі правового акту органу місцевого самоврядування (рішення Київської міської ради) є чинними на даний час, матеріалами справи не підтверджено настання інших, визначених законодавством обставин, які є самостійними підставами для розірвання договору у судовому порядку.

За вказаного, суд не вбачає підстав для розірвання Договорів безоплатного користування (позички) приміщенням пам`ятки архітектури "Друкарня" корпус № 9 (охоронний № 4/9) та "Словолитня" корпус № 10 (охоронний № 4/43) від 29.12.2005 в судовому порядку, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 236 - 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Національного заповідника "Києво - Печерська Лавра" відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 04.07.2022.

Суддя М.Є.Літвінова