РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.06.2022Справа № 910/15897/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагонкомплектсервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-Транс"

про стягнення 302364,28 грн.

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вагонкомплектсервіс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-Транс" про стягнення за договором постачання від 01.01.2019 № 010119/1ВКС основного боргу в розмірі 238287,50 грн., пені в розмірі 25066,41 грн., трьох процентів річних у розмірі 11407,91 грн. та інфляційних втрат у розмірі 27602,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

12.10.2021 через відділ діловодства та документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Вказана ухвала суду направлена, зокрема, відповідачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 107/47Б.

Проте конверт із копією вищенаведеної ухвали повернуто на адресу суду підприємством поштового зв`язку без вручення відповідачу у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Згідно з частиною 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Таким чином, ухвала суду про відкриття провадження у справі направлялася за адресою місцезнаходження відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за відсутності заяви про зміну його місцезнаходження.

За приписами частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, судом також враховано, що згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, відповідач мав право та можливість ознайомитися з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2019 позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір № 010119/1ВКС, у відповідності з яким постачальник зобов`язується поставити товар покупцеві відповідно до узгоджених сторонами креслень, в номенклатурі, кількості, строки та по цінам, зазначеним у специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар відповідно до умов цього договору.

Згідно з пунктом 2.2 договору загальна вартість кожної партії товару по договору визначається у специфікаціях.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що умови поставки товару, сортамент, кількість товару та адресу, за якою має бути поставлений товар постачальником покупцю узгоджуються і зазначаються сторонами у специфікаціях (додатках), які є невід`ємною частиною договору.

Датою поставки та датою переходу права власності на товар від постачальника до покупця вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару (пункт 3.3 договору).

У пункті 4.1 договору сторони погодили, що покупець робить розрахунок за товар, що поставляється за даною угодою, шляхом перерахування грошових коштів у розмірі вартості партії товару на рахунок постачальника не пізніше п`яти днів від дня підписання актів приймання-передачі.

Відповідно до пункту 8.1 договору останній набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2019, а в частині розрахунків за поставлений товар - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, за даним договором. Якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до закінчення строку дії цього договору не повідомить іншу сторону в письмовій формі про його розірвання, строк дії цього договору продовжується на наступний календарний рік на таких же умовах.

Згідно зі специфікаціями до договору сторонами узгоджено постачання комплектуючих до залізничних вагонів.

10.04.2019 відповідач звернувся до позивача з листом № 1303, в якому просив вважати переплату в розмірі 800 грн. попередньою оплатою за майбутні рахунки по договору.

На виконання умов договору позивачем поставлено 01.12.2020 позивачем поставлено товар на загальну суму 45 000 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами актом приймання-передачі № 03/20-15 та видатковою накладною № 958. Водночас, за поставлений товар відповідач оплату не здійснив.

Надалі, згідно з підписаними обома сторонами актом приймання-передачі від 11.12.2019 № 23/19 та видатковою накладною від 11.12.2019 № 938 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 408 000 грн. У свою чергу, відповідач за поставлений товар розрахувався частково, у зв`язку з чим залишок заборгованості складає 174 747,50 грн.

16.12.2020 позивач поставив відповідачу товар згідно з актом приймання-передачі № 04/20-5 та видатковою накладною № 983 на загальну суму 15 000 грн., однак відповідач оплату не здійснив.

Також, позивачем поставлено відповідачу 28.12.2020 за актом приймання-передачі № 05/20-2 та видатковою накладною № 1049 товару на загальну суму 3 540 грн., що також залишився не оплаченим.

Із матеріалів справи слідує, що між сторонами підписаний акт звіряння взаємних розрахунків за період з січня 2019 року по липень 2021 року за договором від 01.01.2019 № 010119/1ВКС, відповідно до якого борг відповідача станом на 31.07.2021 становить 238287,50 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що на виконання умов договору від 01.01.2019 № 010119/1ВКС позивач поставив відповідачу згідно з підписаними обома сторонами актами приймання-передачі та видатковими накладними товар на загальну суму 471540 грн., з яких відповідачем оплачено лише 233 252,50 грн.

При цьому, відповідачем підписано акт звіряння взаємних розрахунків за договором від 01.01.2019 № 010119/1ВКС, відповідно до якого борг відповідача станом на 31.07.2021 становить 238287,50 грн.

Ураховуючи викладене, оскільки сума боргу відповідача в розмірі 238287,50 грн. підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і останній на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми боргу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Також позивачем за несвоєчасну оплату товару нарахована пеня в розмірі 25066,41 грн., три проценти річних у розмірі 11407,91 грн. та інфляційні втрати в розмірі 27602,46 грн.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 5.2 договору за прострочення платежів (оплати) покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої у період, за який виплачується пеня за кожний день прострочення.

Разом із цим, при визначені початку періоду прострочення виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару за видатковою накладною від 01.12.2020 № 958 позивачем не враховано положення статті 253 ЦК України, за якими перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відтак, за арифметичним перерахунком суду, пеня за видатковою накладною від 01.12.2020 № 958 за період з 07.12.2020 по 06.06.2021 становить 2935,70 грн., за видатковою накладною від 16.12.2020 № 983 за період з 22.12.2020 по 22.06.2021 - 1003,43 грн. В іншій частині розрахунок позивача є вірним, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 25050,47 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Здійснивши арифметичний перерахунок трьох процентів річних за визначений період, суд дійшов висновку про стягнення заявленої суми річних у повному обсязі.

Також за арифметичним перерахунком суду з відповідача підлягають стягненню 22980,46 грн. інфляційних втрат, з яких: 8087,52 грн. за період січень-листопад 2020 року на суму боргу 199200 грн., 14892,94 грн. за період січень-серпень 2021 року на суму боргу 238287 грн.

В іншій частині нараховані інфляційні втрати не відповідають методиці розрахунку інфляційних втрат.

Суд зауважує, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше пів місяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

З огляду на наведене, нараховані позивачем інфляційні втрати на суму боргу 174477 грн. за грудень 2020 року (6 днів прострочення) та на суму боргу 234747 грн. за січень 2021 року (3 дні прострочення) не підлягають стягненню.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статі 129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Одночасно, за відповідним клопотанням позивач має право повернути надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 5,45 грн. згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагонкомплектсервіс" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Темп-Транс" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 107/47Б; ідентифікаційний код 37714210) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вагонкомплектсервіс" (27400, Кіровоградська обл., м. Знам`янка, вул. Дмитрівська, 84-Б; ідентифікаційний код 38380381) 238287 (двісті тридцять вісім тисяч двісті вісімдесят сім) грн. 50 коп. основного боргу, 25050 (двадцять п`ять тисяч п`ятдесят) грн. 47 коп. пені, 11407 (одинадцять тисяч чотириста сім) грн. 91 коп. трьох процентів річних, 22980 (двадцять дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) грн. 46 коп. інфляційних втрат, а також 4465 (чотири тисячі чотириста шістдесят п`ять) грн. 89 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Полякова