УХВАЛА

21 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 904/52/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С.К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 у справі

за позовом керівника Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Софіївської селищної ради

до 1) Софіївської районної ради,

2) Комунального закладу "Софіївський центр творчості" Софіївської селищної ради,

3) Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області"

про визнання недійсним договору оренди та звільнення майна.

У судовому засіданні взяли участь представник Генеральної прокуратури України - Красножон О. М. та вільний слухач - Береза Ю. М.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року керівник Жовтоводської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Софіївської селищної ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним укладений між Комунальним закладом "Софіївський районний Будинок школяра" та Громадським формуванням з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" договір від 01.04.2015 оренди нерухомого майна, комплексу будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність", загальною площею 619,88 кв. м, розташованого на вул. Рибацькій, 30 у с. Нова Зоря, Софіївського району Дніпропетровської області, посвідчений державним нотаріусом Софіївської нотаріальної контори Дніпропетровської області Русак Л. А. за реєстровим номером 270 (далі - спірний договір);

- зобов`язати Громадське формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" звільнити нерухоме майно, комплекс будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність", загальною площею 619,88 кв. м, розташованого на вул. Рибацькій, 30 у с. Нова Зоря, Софіївського району, Дніпропетровської області з подальшим підписанням з Комунальним закладом "Софіївський районний Будинок школяра" акта приймання-передачі майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що спірний договір не відповідає вимогам законодавства у сфері охорони дитинства в частині оздоровлення та відпочинку дітей, Конституції України, законам України "Про охорону дитинства", "Про позашкільну освіту", "Про оздоровлення та відпочинок дітей" та іншим нормативним актам.

Громадське формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" у відзиві на позовну заяву проти позову заперечило, зазначаючи, що на виконання умов спірного договору оренди Громадським формуванням з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області", починаючи з 2015 року та до теперішнього часу, своїми силами та за допомогою небайдужих громадян, у тому числі волонтерської допомоги, проведено комплекс ремонтно-відновлювальних робіт орендованих будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність" з приведенням їх до стану, придатного до експлуатації за призначенням. З метою оздоровлення дітей членів Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області", бійців полку патрульної служби міліції особливого призначення "Дніпро-1" Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, сімей загиблих та поранених, добровольців, учасників бойових дій в зоні АТО/ООС, волонтерів було проведено ряд різноманітних заходів, зокрема, родинний еко-фестиваль з прибирання річки Саксагань, змагання з рибної ловлі та орієнтування на місцевості тощо. Організація та проведення всіх масово-розважальних заходів та заходів дозвілля і відпочинку проводилося згідно з розробленими Планами заходів на 2015-2019 роки. У зв`язку із запровадженими Кабінетом Міністрів України карантинними обмеженнями з метою попередження та розповсюдження гострою респіраторної хвороби COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, і збільшення хворих, будь-які заходи з оздоровлення дітей у 2020 та 2021 роках не проводилися.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції надійшла заява Жовтоводської окружної прокуратури про зміну найменування Жовтоводської місцевої прокуратури на Жовтоводську окружну прокуратуру, яка протокольною ухвалою від 12.05.2021 була задоволена, змінено найменування Жовтоводської місцевої прокуратури на Жовтоводську окружну прокуратуру.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 (суддя Крижний О. М.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 (Подобєд І. М. - головуючий, судді Орєшкіна Е. В., Кощеєв І. М.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення мотивовані тим, що з наданих відповідачем доказів суд установив належне користування об`єктом оренди, приведення його у придатний для користування стан. Суд врахував, що об`єкт оренди був переданий в оренду в той час, коли діти на відпочинку у таборі не перебували, до передання табору в оренду він був у занедбаному стані, наразі табір відновлений та використовується для оздоровлення та відпочинку, у тому числі дітей. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог прокурора щодо визнання недійсним спірного договору оренди майна позашкільного закладу освіти буде втручанням у право користування майном, легітимність якого не відповідатиме меті такого втручання та балансу інтересів сторін.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 і постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 у справі № 904/52/21, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник наголошує, що судом апеляційної інстанції в оскаржувані постанові застосовано норми права, положення статті 63 Закону України "Про освіту" без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 29.01.2019 у справі № 922/2632/17 та у постанові Вищого господарського суду України від 03.10.2017 у справі № 911/19/17. На думку скаржника, судом апеляційної інстанції проігноровано той факт, що відповідно до положень частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" будь-яка оренда майна освітнього закладу може здійснюватися лише в освітніх цілях.

Скаржник також наголошує, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що будівлі та споруди оздоровчого табору "Юність" передано Комунальному закладу "Софіївський центр творчості" лише у серпні-вересні 2014 року, а вже у жовтні 2014 року Софіївською районною радою прийнято рішення про передачу майна позашкільного навчального закладу в оренду Громадському формуванню з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області". Таким чином, Комунальний заклад "Софіївський центр творчості" не мав навіть теоретичної можливості запланувати та використати будівлі та споруди оздоровчого табору "Юність" для реалізації своїх статутних завдань, а саме організації дозвілля та відпочинку дітей.

Крім цього, на думку скаржника, Громадським формуванням з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" не підтверджено жодного факту проведення заходів з організації відпочинку або оздоровлення дітей, а також не підтверджено наявності у нього права на проведення таких заходів. При цьому скаржник наголошує, що відсутність у Громадського формування з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" ліцензії на здійснення освітньої діяльності виключає можливість надання послуг у сфері позашкільної освіти, у тому числі за напрямком оздоровлення дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 904/52/21 за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 01.04.2015 між Комунальним закладом "Софіївський районний Будинок школяра" (орендодавець) та Громадським формуванням з охорони громадського порядку "Штаб національного захисту Дніпропетровської області" (орендар) укладено спірний договір оренди нерухомого майна.

Згідно з пунктом 1.1 договору з метою ефективного використання комунального майна орендодавець на підставі рішення Софіївської районної ради від 23.10.2014 № 387-41/VI "Про оренду нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл та селищ Софіївського району" передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, далі - об`єкт оренди, для організації відпочинку та реабілітації.

Відповідно до пункту 2.1 договору об`єктом оренди є: група інвентарних об`єктів - комплекс будівель і споруд дитячого оздоровчого табору "Юність" за адресою: вул. Рибацька, буд. 30, с. Нова Зоря, Софіївського району Дніпропетровської області, зареєстроване право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 7723045, у тому числі:

а) житловий будинок (двоповерховий) (А) - загальною площею 179,4 кв. м, в тому числі на І поверсі 90,5 кв. м, на ІІ поверсі 88,9 кв. м;

б) їдальня (Б) площею 80,7 кв. м;

в) будинок (у кількості 10 шт. (Д-М)) - загальною площею 332,0 кв. м (1-33,2 кв. м);

г) туалет (Н) - площею 27,78 кв. м;

д) огорожа металева.

Вартість об`єкта оренди визначена згідно із висновком про вартість об`єкта оцінки станом на 23.07.2014 складає 285 840,00 грн (пункту 2.2 договору).

Пунктом 2.3 договору передбачено, що стан об`єкта оренди на момент укладення договору зазначається в акті приймання передачі об`єкта оренди, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток 1).

Згідно з пунктом 2.4 договору об`єкт оренди належить до спільної власності територіальних громад Софіївського району і знаходяться на балансі Комунального закладу "Софіївський будинок школяра".

Відповідно до пункту 3.1 договору орендар вступає в строкове платне користування об`єктом оренди у термін, вказаний в договорі, але не раніше нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається Софіївська районна рада, а орендар користується ним протягом строку оренди (пункт 3.2 договору).

За користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що належить до спільної власності територіальних громад Софіївського району, та порядок її використання і становить без ПДВ за базовий місяць оренди 1 195,76 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяцем до останнього числа першого місяця оренди. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць (пункти 4.1, 4.3 договору).

Орендна плата перераховується до загального фонду районного бюджету та орендодавцю у співвідношенні 30 % та 70 % відповідно щомісяця, на підставі рахунків, виставлених централізованою бухгалтерією відділу освіти Софіївської районної державної адміністрації (пункт 4.6 договору).

Відповідно до пункту 11.1 договору цей договір укладено строком на 49 років з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору.

Даний договір посвідчений державним нотаріусом Софіївської державної нотаріальної контори Русак Л. А. 01.04.2015 та реєстровано за № 270.

01.04.2015 сторонами спірного договору підписано акт приймання-передачі майна в оренду.

Керівник Жовтоводської місцевої прокуратури зазначив, що економічна діяльність орендаря не передбачає надання послуг у галузі позашкільної освіти, організації оздоровлення та відпочинку дітей та їх реабілітації. Відповідно, укладаючи договір оренди нежитлового приміщення, - комплексу будівель і споруд Дитячого оздоровчого табору "Юність", сторони фактично змінили його цільове призначення позашкільного закладу і, таким чином, позбавили дітей різної вікової категорії отримувати повноцінне оздоровлення та відпочинок, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Частиною 1 статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані судові рішення в межах вимог касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Ураховуючи наведені вище запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами цієї справи, не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами спорів у справах № 913/204/18, № 922/2632/17, позаяк існує ряд істотних відмінностей саме у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних із правами й обов`язками їх сторін, що, в свою чергу, зумовлює і різний зміст спірних правовідносин.

Верховний Суд наголошує, що підставою касаційного оскарження, передбаченою у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, є умова застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні наведеної у касаційній скарзі норми права без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах

Так, наводячи постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 913/204/18 та від 29.01.2019 у справі № 922/2632/17 як підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права, а саме положення частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у наведених постановах Верховного Суду. Проте, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій розглядали позовну заяву, у якій прокурор у якості підстави недійсності спірного договору вказував на порушення положень Закону України "Про охорону дитинства", Закону України "Про оздоровлення та відпочинок дітей", Закону України "Про позашкільну освіту", статей 11, 202, 203, 215 Цивільного кодексу України та Закону України "Про оренду державного і комунального майна". Будь-яких доводів про порушення положень Закону України "Про освіту" позовна заява не містила, а відповідно і попередні судові інстанції цю норму права не застосовували.

Верховний Суд звертає увагу, що саме позивач обирає спосіб судового захисту, а суд розглядає господарські справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до ГПК України, у межах позовних вимог. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зокрема, самостійно визначати підстави недійсності правочину (договору оренди).

Тому посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 913/204/18 та від 29.01.2019 у справі № 922/2632/17 є необґрунтованими, оскільки зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається ні посилань на положення статті 63 Закону України "Про освіту", ні висновків щодо її застосування.

Крім цього, Верховний Суд зауважує, що у справі № 922/2632/17 спір між учасниками виник із правовідносин щодо спонукання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (далі - РВ ФДМУ по Харківській області) як орендодавця державного майна до повторного укладення договору оренди нежитлових приміщень вищого навчального закладу, оскільки попередній договір визнано недійсним у судовому порядку. Так, предмет позову у зазначеній справі становили вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інверс-Тім" (далі - ТОВ "Інверс-Тім") до РВ ФДМУ по Харківській області, третя особа - Харківський національний медичний університет (далі - ХНМУ, Університет) про зобов`язання відповідача виконати наказ РВ ФДМУ по Харківській області від 07.07.2015 № 1177 "Про укладання договору оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6, з ТОВ "Інверс-Тім" у частині укладання зазначеного договору з урахуванням положень частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-ХІІ (у редакції, чинній до 28.09.2017) та частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Постановою Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 922/2632/17 залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову. Суд касаційної інстанції погодився із висновками суду апеляційної інстанції про те, що наказ РВ ФДМУ по Харківській області від 07.07.2015 № 1177 містить конкретний припис, звернений до ТОВ "Інверс-Тім" - передати йому в оренду нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Трінклера, 6, і цей припис вже був реалізований шляхом укладення між сторонами договору оренди від 13.07.2015 № 5936, який в подальшому визнано недійсним в судовому порядку, тому зазначений наказ є ненормативним (індивідуально-правовим) актом, який регулював правовідносини між сторонами, але вичерпав свою дію після укладення договору оренди від 13.07.2015 № 5936, чим спростовуються доводи позивача про можливість неодноразового застосування наказу від 07.07.2015 № 1177.

Позаяк у справі № 922/2632/17 Верховний Суд надавав оцінку законності застосування конкретного ненормативного акта (наказу РВ ФДМУ по Харківській області від 07.07.2015 № 1177), а також наявності преюдиціального значення обставин, встановлених в іншій справі № 922/1469/16 в частині законності передачі в оренду спірного об`єкта оренди, такі висновки не мали враховуватися апеляційним господарським судом у цій справі № 904/52/21. Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин у справі № 922/2632/17. При цьому справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами).

У справі № 913/204/18 за позовом заступника прокурора Луганської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до Приватного підприємства "Стоміл" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Луганській області, третя особа - Державний навчальний заклад "Сєвєродонецьке вище професійне училище" про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 24.11.2017, укладеного між відповідачами, і зобов`язання підприємства звільнити орендоване майно та повернути його балансоутримувачу, Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 (пункти 41, 42) виклав правову позицію стосовно можливості надання в оренду майна державних і комунальних закладів освіти з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу на підставі частини 4 статті 80 Закону України "Про освіту" (у редакції Закону № 2661-VIII від 20.12.2018, який набрав чинності 19.01.2019).

Разом з цим Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, однаковість предмета та підстав позову, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також фактичних обставин, що формують зміст спірних правовідносин, та їх матеріально-правового регулювання. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Зважаючи на те, що предметом позову у справі № 913/204/18 було визнання недійсними договору оренди приміщень навчальних закладів, укладеного 24.11.2017, тобто після 28.09.2017, а правові висновки Верховного Суду в зазначеній справі ґрунтуються виключно на тлумаченні та застосуванні положень статті 80 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 № 2145-VIII, що набрав чинності з 28.09.2017, тоді як договір оренди нерухомого майна, який оспорюється у справі № 904/52/21, укладено 01.04.2015, під час під час дії Закону України "Про освіту" "Про освіту" від 23.05.1991№1060-ХІІ, чинного до 28.09.2017, тобто матеріально-правове регулювання правовідносин є різним, наведене виключає як подібність правовідносин у справі № 913/204/18 та цій справі № 904/52/21, так і підстави застосування до спірних орендних правовідносин висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 913/204/18. Крім цього, Верховний Суд наголошує, що ні зміст позовної заяви, ні зміст оскаржуваних судових рішень не містять посилань як на положення статті 80 Закону України від 05.09.2017 № 2145-VIII "Про освіту", що набрав чинності з 28.09.2017, так і положення статті 63 Закону України №1060-ХІІ від 23.05.1991 "Про освіту".

Верховний Суд також не бере до уваги посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові Вищого господарського суду України від 03.10.2017 у справі № 911/19/17, оскільки за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 у справі № 904/52/21.

Щодо решти доводів, викладених керівником Дніпропетровської обласної прокуратури у касаційній скарзі, то Верховний Суд зазначає, що порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, може бути підставою для скасування судових рішень у випадках, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України, якщо є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України не підтвердилися.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, від 19.12.1997).

В усталеній практиці ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2021 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021 у справі № 904/52/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ