УХВАЛА

23 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 904/1007/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача за первісним позовом - Лабець Ю.М. (адвокат),

відповідача за первісним позовом - Боголіп Ю.В. (адвокат),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2021 та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2022

за позовом приватного акціонерного товариства "Краматорський завод важкого верстатобудування"

до акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

про внесення змін до договору,

та зустрічним позовом акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

до приватного акціонерного товариства "Краматорський завод важкого верстатобудування"

про стягнення 847 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року приватне акціонерне товариство "Краматорський завод важкого верстатобудування" (далі - ПАТ "КЗВВ", позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просило зобов`язати АТ "Укрзалізниця" внести зміни до договору №ПР/В-19683/НЮ від 08.10.2019 (далі - договір).

Позовні вимоги мотивовано неможливістю надання позивачем послуг відповідачу у встановлені договором строки.

Зокрема, позивач вказував на те, що таке прострочення відбулось з незалежних від нього причин, а саме: внаслідок дії непереборної сили і, що відповідно до статті 617 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для звільнення від відповідальності. ПАТ "КЗВВ" наголошує на тому, що умови укладеного договору та наявна інформація на час його укладання щодо обсягу і строків надання послуг з модернізації дозволяла стверджувати про наявність можливості повного та своєчасного виконання ним взятих на себе обов`язків за договором. Поряд з тим станом на 31.12.2019 у позивача були відсутні можливості та умови їх усунення, у зв`язку з чим подальше виконання договору порушило співвідношення майнових інтересів сторін та позбавило позивача отримати те, що він очікував при укладенні договору. Ситуація, яка склалась у позивача, обумовлена низкою непрогнозованих факторів, виникнення яких неможливо було передбачити на момент укладення договору. Зокрема: позивачем встановлено необхідність заміни додаткових деталей лише після їх нового виробництва, необхідність використання електрообладнання, яке може бути поставлено лише у 2020 році спеціалізованим підприємством. При цьому, вищевказані події виникли після укладення договору та не могли бути враховані позивачем, оскільки саме при виконання умов договору щодо модернізації колісотокарного верстату після проведення дефектації та експертизи технічного стану вузлів і деталей верстату позивачем було виявлено розбіжності між фактичним об`ємом послуг згідно з договором та переліком деталей, які підлягали заміні. Про вказані обставини ПАТ "КЗВВ" повідомило відповідача просило направити представників для комісійного прийняття рішень щодо зобов`язань за договором у тому числі і надання згоди для проведення ремонту обладнання з урахуванням перерахованих додатково виявлених робіт. Також у повідомленні ПАТ "КЗВВ" просило АТ "Укрзалізниця" продовжити термін виконання робіт за договором до 30.04.2020 без збільшення загальної вартості послуг та укласти додаткову угоду щодо продовження терміну виконання робіт та строку дії договору на 2020 рік. Про наведені вище обставини відповідачу достеменно відомо. Зокрема: 26.12.2019 комісія, створена з відповідальних працівників сторін, провела огляд деталей верстата UBB-112, стан яких не відповідає переліку послуг, про що складено та підписано відповідний акт огляду верстата, виконаних робіт, виявлених додаткових деталей та робіт згідно з договором №ПР/В-19683/НЮ від 08.10.2019. В акті також зазначено, що деталі було виявлено під час розбирання і проведення дефектації та технічної експертизи спеціалістами виконавця на території ПАТ "КЗВВ" з такої причини, що їх розташування не дозволяє виявити дефекти під час візуального огляду на території замовника; під час комісійного огляду деталей верстата UBB-112 представниками обох сторін було виявлено, що деякі деталі мають значний знос та не можуть бути використані для подальшого ремонту і встановленню на ремонт під час модернізації згідно з переліком послуг (додаток №2) договору; відповідні дані вказані в таблиці №1 акту.

З огляду на ведені обставини, позивач вважає, що зміна умов договору можлива у зв`язку з істотною зміною обставин відповідно до статті 652 ЦК України.

У травні 2020 АТ "Укрзалізниця" (далі - відповідач за первісним позовом) звернулось до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просило стягнути з ПАТ "КЗВВ" (далі - позивач за первісним позовом) пеню у розмірі 462 000,00 грн та штраф у розмірі 385 000,00 грн за прострочення виконання зобов`язань відповідно до договору від 08.10.2019 №ПР/В-19683/НЮ.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані порушенням ПАТ "КЗВВ" строку надання послуг за договором оскільки послуги за договором надані у повному обсязі лише 25.03.2020. АТ "Укрзалізниця" зазначила, що ПАТ "КЗВВ" повідомило про неможливість модернізації верстату у встановлені договором строки через необхідність виробництва нових деталей. Однак необхідність виробництва нових деталей сама по собі не є ні обставиною непереборної сили, ні істотною обставиною, виникнення якої сторони не могли передбачити або виконання якої порушило б співвідношення майнових інтересів сторін. Виконання договору не позбавило ПАТ "КЗВВ" того, на що воно розраховувало при укладенні договору, оскільки у первісному позові не висуваються вимоги про збільшення ціни договору.

Cправа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 26.11.2020, первісний позов ПАТ "КЗВВ" до АТ "Укрзалізниця" про внесення змін до договору задоволено повністю. Зобов`язано АТ "Укрзалізниця" внести зміни до договору в редакції, запропонованій ПАТ "КЗВВ". Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ПАТ "КЗВВ" 2102 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні зустрічного позову АТ "Укрзалізниця" до ПАТ "КЗВВ" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 847 000,00 грн за договором відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 15.04.2021 касаційну скаргу АТ "Українська залізниця" задоволено частково; рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.08.2020 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.11.2020 у справі №904/1007/20 скасовано; справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2021 (суддя: Васильєв О.Ю.) у задоволенні первісних позовних вимог про внесення змін до договору відмовлено у повному обсязі; зустрічні позовні вимоги задоволено частково; суд стягнув з ПАТ "КЗВВ" на користь АТ "Укрзалізниця" пеню у розмірі 462 000,00 грн та судовий збір у розмірі 6 930,00 грн; у задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено, судові витрати в цій частині покладено на АТ "Укрзалізниця".

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог суд першої інстанції вказував на те, що відповідно до приписів статті 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Позивачем за первісним позовом не надано суду належних доказів на підтвердження того, що порушення ним строків надання послуг за договором сталося саме внаслідок непереборної сили (відповідного сертифікату ТПП України). Посилання ж ПАТ "КЗВВ" на тимчасову відсутність на ринку електрообладнання саме марки "Siеmens", потрібного для виконання зобов`язання, та неможливість швидкої поставки контрагентом цього електрообладнання не вважається випадком внаслідок обставин непереборної сили. Жодна із умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України не відноситься до обставин виконання договору, оскільки ПАТ "КЗВВ" повинно було розуміти, що в процесі виконання ремонту може виникнути необхідність у проведенні додаткових робіт або необхідність виготовлення додаткових деталей. Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи спірний договір зі строком завершення робіт до 31.12.2019 позивач за первісним позовом повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з модернізації колісотокарного верстату UBB-112 та, відповідно, об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк. Натомість, позивач приступив до виконання роботи лише у грудні 2019 року. З огляду на вищенаведене, у суду відсутні підстави для внесення змін до договору в порядку, передбаченому частиною другою 652 ЦК України, оскільки у даному випадку не мали місця усі чотири умови, визначені вказаною нормою.

Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції вказував на те, що матеріалами справи підтверджено і сторонами не заперечується порушення ПАТ "КЗВВ" строків надання послуг на 84 днів, а тому позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 462 000, 00 грн є обґрунтованими та доведеними. Відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної вимоги про стягнення штрафу в розмірі 385 000, 00 грн, суд першої інстанції вказував на те, що наявність у договорі умов щодо стягнення з відповідача, який порушив господарське зобов`язання за договором, двох видів штрафу (двох неустойок одного виду) з однаковою базою для нарахування неустойки (з огляду на правову природу не грошового зобов`язання) не відповідає положенням статті 61 Конституції України.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2022 (колегія суддів: Парусніков Ю.Б., Кузнецов В.О., Вечірко І.О.) рішення суду першої інстанції скасовано повністю і ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ПАТ "КЗВВ" задоволено частково. Внесено зміни до договору в такій редакції:

- пункт 5.1 "Строк надання послуг з модернізації обладнання - послуги надаються протягом 200 (двісті) календарних днів з моменту отримання Виконавцем рознарядки від Замовника в паперовій формі, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності Замовника до приймання послуг (підтвердженням відправлення Виконавцю є касовий чек та опис поштового відділення). Виконавець зобов`язаний розпочати ремонт обладнання у строк не пізніше 5 робочих днів з моменту отримання письмової рознарядки Замовника.

Зі сторони Замовника рознарядка підписується з урахуванням вимог Статуту замовника щонайменше двома такими уповноваженими особами:

директор (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії;

перший заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії;

заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії, згідно з розподілом обов`язків;

головний інженер (особа, що виконує його обов`язки) регіональної філії.

Замовник не несе відповідальності та обов`язку оплати за надані послуги за рознарядкою, що підписана іншими особами, ніж тими, що визначені у пункті 5.1".

- пункт 10.1. "Цей Договір набирає чинності з моменту підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині розрахунків до повного виконання обов`язків Сторонами".

У задоволенні зустрічного позову АТ "Укрзалізниця" до ПАТ "КЗВВ" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 847 000, 00 грн за договором відмовлено повністю. Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ПАТ "КЗВВ" 5 255,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом належним чином доведено та підтверджено наявність всіх чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, з наявністю яких закон пов`язує можливість внесення змін до договору у судовому порядку. Запропоновані ПАТ "КЗВВ" зміни до договору обумовлені об`єктивними обставинами, які відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" є підставою для продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо надання послуг, зважаючи на необхідність дотримання сторонами визначених у договорі передумов надання послуг, а тому вимоги ПАТ "КЗВВ" про внесення змін до договору у запропонованій редакції є законними, справедливими та належним чином доказово обґрунтованими.

З урахуванням наведених мотивів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. За висновком суду апеляційної інстанції, оскільки первісні позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог, за умови задоволення первісного позову про продовження строку виконання зобов`язань за договором у ПАТ "КЗВВ" відсутня прострочка з виконання робіт, а відповідно, й сплати штрафних санкцій за прострочку.

АТ "Укрзалізниця" (далі - скаржник) звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати: рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2021 у відмовленій частині щодо стягнення штрафу в сумі 385 000,00 грн; постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2022 у справі №904/1007/20 - повністю; ухвалити нове рішення, яким у первісному позові відмовити повністю, а зустрічний позов повністю задовольнити.

Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Так, скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального та процесуального права у подібних правовідносинах, викладені: у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №910/23585/17, від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 та у постановах Верховного Суду від 09.12.2018 у справі №911/2813/17, від 21.02.2018 у справі №910/14628/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 04.04.2018 у справі №910/12154/16, від 17.04.2018 у справі №927/763/17, від 17.05.2018 у справі №922/1720/17, від 13.06.2018 у справі №910/17259/17, від 09.07.2018 у справі №903/647/17, від 08.08.2018 у справі №908/18843, від 15.08.2018 у справі №910/21804/17, від 25.09.2018 у справі №910/2659/18, від 05.09.2019 у справі №910/1338/19, від 01.10.2019 у справі №905/192/19, від 15.04.2020 у справі №904/1007/20, від 10.09.2020 у справі №910/13459/19, від 19.11.2020 у справі №910/10074/19, від 08.12.2020 у справі №910/11888/19, від 17.06.2021 у справі №910/9286/20.

Ухвалою Верховного Суду від 04.05.2022 поновлено АТ "Укрзалізниця" строк пропущений строк подання касаційної скарги; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокуратури та призначено її до розгляду на 23.06.2022.

У зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. на лікарняному склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 21.06.2022, який наявний у матеріалах справи.

Від директора ПАТ "КЗВВ" 24.05.2022 надійшло клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги. Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 (з наступними змінами від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2020 №259/2022 та від 17.05.2020 №341/2022), затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX. Також у клопотанні зазначено про те, ПАТ "КЗВВ" знаходиться у місті Краматорськ, Донецької області. З огляду на те, що Краматорська міська територіальна громада Донецької області станом на 30.05.2022 знаходиться на території, що включена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) відповідно до пункту 14 розділу VII Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 №75 "Про затвердження переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 27.04.2022", директор відповідача просить Суд відкласти розгляд касаційної скарги.

Розглянувши клопотання представника відповідача за первісним позовом про відкладення розгляду касаційної скарги та думку представника скаржника щодо заявленого клопотання, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Відповідно до статті 122 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Статтею 26 вказаного Закону визначено порядок здійснення правосуддя в умовах воєнного стану. Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Враховуючи те, що суд касаційної інстанції, в силу імперативних положень статті 300 ГПК України, обмежений у дослідженні та оцінці доказів у справ, розгляд касаційної скарги відбувається лише в межах доводів касаційної скарги; в матеріалах справи наявний відзив ПАТ "КЗВВ" на касаційну скаргу і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог статті 236 ГПК України; явка учасників справи в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд вважає за можливе провести судовий розгляд касаційної скарги без участі представника відповідача за первісним позовом.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "КЗВВ" доводи касаційної скарги не визнає і погоджується із висновками суду апеляційної інстанції та просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.

З касаційної скарги вбачається, що вона подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Отже, відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (від 25.04.2018 у справі №925/3/17 [пункт 38]); від 15.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах на які посилається скаржник, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 21.02.2018 у справі №910/14628/17, від 04.04.2018 у справі №910/12154/16, від 17.04.2018 у справі № 927/763/17, від 25.09.2018 у справі №910/2659/18, від 17.10.2018 у справі №910/23585/17, від 05.09.2019 у справі №910/1338/19, від 01.10.2019 у справі №905/192/19, від 10.09.2020 у справі №910/13436/19, від 08.12.2020 у справі №910/11888/19., Суд зазначає таке.

Предметом первісного позову є вимога позивача про внесення змін до договору щодо строку його виконання, предметом зустрічного позову є вимога щодо стягнення пені та штрафу.

На обґрунтування підстав заявленого позову ПАТ "КЗВВ" зазначив про неможливість надання ним послуг відповідачу у встановлені договором строки. Позивач за первісним позовом зазначає, що таке прострочення відбулось з незалежних від нього причин, а саме внаслідок дії непереборної сили, що згідно зі статтею 617 ЦК України є підставою для звільнення від відповідальності. Позивач зазначає, що умови укладеного договору та наявна інформація на час його укладання щодо обсягу і строків надання послуг з модернізації дозволяла стверджувати про наявність можливості повного та своєчасного виконання позивачем взятих на себе обов`язків за договором. Станом на 31.12.2019 у позивача були відсутні можливості та умови їх усунення, у зв`язку з чим подальше виконання договору порушило співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило позивача отримати те, що він очікував при укладенні договору. Ситуація, яка склалась у позивача, обумовлена низкою непрогнозованих факторів, виникнення яких неможливо було передбачити на момент укладення договору, а саме: встановлені факти заміни додаткових деталей лише після їх нового виробництва, необхідності використання електрообладнання, яке може бути поставлено лише у 2020 році спеціалізованим підприємством. При цьому, вищевказані події виникли після укладення договору та не могли бути враховані позивачем. Позивач зазначив, що зміна умов договору можлива у зв`язку з істотною зміною обставин, згідно зі статтею 652 ЦК України.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг за державним замовленням.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі" (із змінами та доповненнями; далі - Закон).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 36 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі.

Вказані вимоги Закону кореспондуються з пунктом 11.2 договору.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтями 651, 652 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частинах перших цих статей, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, зміна договору за рішенням суду допускається: 1) у разі істотного порушення умов договору (частина 2 статті 651 ЦК України); 2) у зв`язку з істотною зміною обставин (частина 4 статті 652 ЦК України); 3) в інших випадках встановлених законом (частина 2 статті 651 ЦК України); 4) у випадках встановлених договором (частина 2 статті 651 ЦК України).

Вимогами статті 652 ЦК України унормовано, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що, укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Колегія суддів зазначає, що істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків.

Отже, під час вирішення спору про внесення змін до договору у зв`язку з істотною зміною обставин суди, окрім сукупності передумов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України, також мають встановити наявність виняткового випадку, а саме коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Схожий за змістом правовий висновок щодо застосування положень частини другої статті 652 ЦК України викладено Верховним Судом у постановах від 08.12.2020 у справі №910/11888/19, від 13.06.2018 у справі №910/17259/17, від 15.08.2018 у справі №910/21804/17, від 05.09.2019 у справі №910/1338/19, від 21.02.2018 у справі №910/14628/17 та від 25.09.2018 у справі №910/2659/18.

Тобто, у всіх зазначених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, вказано, що закон пов`язує можливість внесення змін до договору у судовому порядку не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України та наявністю виняткового випадку. Суд встановлює наявність сукупності передумов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України та виняткового випадку, виходячи із конкретних обставин.

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині первісних позовних та відмову у задоволенні позовних вимог, судом апеляційної інстанції констатовано, що Закон України "Про публічні закупівлі" передбачає можливість зміни істотних умов договору про закупівлю лише у виключному переліку випадків та лише в період після його підписання та до виконання зобов`язань сторонами. Крім того умови договору також містять положення щодо можливості внесення змін до договору. Апеляційний господарський суд встановив наявність всіх чотирьох умов, визначених частиною другою 652 ЦК України, з наявністю яких закон пов`язує можливість внесення змін до договору у судовому порядку, зокрема: 1) в момент укладення договору жодна із сторін не могла передбачити, що після розборки верстата виникне потреба виконання додаткових робіт по заміні великої кількості нових деталей та їх нового виробництва. У процесі виконання договору, непередбачуваними обставинами (з незалежних від виконавця причин) стала затримка в термінах поставки електрообладнання "Siemens", що призвело до неможливості виконання взятих виконавцем зобов`язань в обумовлені договором строки; 2) до проведення технічної експертизи, після розбирання верстата і складання акту дефектації, виконавець, на стадії укладання договору (при всій турботливості та обачності), не мав можливості передбачити кількість нововиявлених деталей, що підлягали виготовленню і заміни на нові (по причині того, що розташування деталей не дозволяло виявити дефекти під час візуального огляду на території замовника), а відповідно й впливати на строки їх виготовлення та проведення великої кількості додаткових робіт, а також на дії і рішення підприємств - постачальників обладнання, оскільки перенесення строків поставки товару не залежала від волі виконавця, а пов`язана із діями третіх осіб; 3) при укладенні договору, сторони керувалися розрахунком прибутку та реальними строками, необхідними для виконання обумовлених в договорі робіт. В умовах, коли обсяг робіт та деталей значно змінюється (збільшується), а певні етапи робіт залежать від дій третіх осіб, на яких виконавець не має впливу, а також в умовах, коли штрафні санкції, передбачені договором за порушення сторонами своїх обов`язків не є дзеркальними, все це призвело до явного порушення співвідношення майнових інтересів сторін та зокрема, позбавило ПрАТ "КЗВВ", того, на що воно розраховувало при укладенні договору; 4) укладаючи відповідний договір, сторонами було погоджено вартість послуг договору з модернізації обладнання (Додаток № 3 Калькуляція модернізації колісотокарного верстату UBB-112), яка становить 5 500 000,00 грн. За умовами договору строк надання послуг з модернізації обладнання послуги - надаються протягом 120 календарних днів з моменту отримання Виконавцем рознарядки від Замовника в паперовій формі (виконавцем отримано рознарядку 15.10.2019). Строк надання послуг не пізніше 31.12.2019. Суд встановив, що саме у проміжок часу з 15.10.2019 по 31.12.2019 Виконавцем і мало бути виконане зобов`язання з модернізації колісотокарного верстату на загальну суму 550000,00 грн. При цьому, укладення договору між сторонами фактично було спрямоване на отримання Виконавцем прибутку від виконання ним послуг з модернізації обладнання Замовника, та отримання останнім відремонтованого (модернізованого) обладнання по обумовленій в договорі сумі. В той же час, як зазначалося вище, згідно укладеної угоди на постачання електронних компонентів між ПрАТ "КЗВВ" та фірмою "Siemens" у зв`язку з тривалим циклом виробництва, а також з деякими тимчасовими технічними труднощами терміни поставки обладнання відкладено до 20.02.2020. При цьому Виконавець повідомив Замовника, що остаточне збирання, встановлення, налагодження електронних компонентів на території Виконавця буде проведено до 10.03.2020 та повідомило, що виконання послуг з модернізації згідно з пунктом 5.1. договору у термін до 31.12.2019 неможливо у зв`язку із об`єктивними обставинами, що виникли з незалежних від нього причин.

Так, зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що висновки суду про наявність підстав для внесення змін до договору ґрунтуються на тому, що виконання зобов`язань з надання послуг з модернізації згідно з пунктом 5.1. договору у термін до 31.12.2019 було неможливим у зв`язку із об`єктивними обставинами, що виникли з незалежних від позивача причин. Наявність таких обставин належним чином підтверджено сторонами. Зокрема, за висновком суду апеляційної інстанції, на обґрунтування наявності всіх чотирьох умов, які передбачені частиною другою статті 652 ЦК України апеляційний суд зазначив, що саме висновками комісії в акті від 26.12.2019 підтверджено, що без заміни виявлених додаткових деталей і виконання додаткових робіт провести модернізацію та відновити працездатність верстата із наданням гарантії згідно умов договору неможливо; провести збирання всіх вузлів верстата можливо тільки після завершення виробництва нових деталей; виготовлення та встановлення додаткових деталей та виконання робіт у підсумку призводять до покращення якості модернізації верстата за рахунок поліпшення якості матеріалів (нових), механічної обробки, підвищення точності деталей після виготовлення; у зв`язку з нововиявленими обсягами додаткових робіт ПрАТ "КЗВВ" виготовляє та встановлює нові деталі згідно вищенаведеного переліку (таблиця №1) у повному обсязі строком до 15.02.2020; згідно з наявними документами від постачальника термін поставки електрообладнання "Siemens" встановлено до 20.02.2020. Останній пункт висновків акту від 26.12.2019 обумовлено наявністю інформації від постачальника електрообладнання "Siemens", викладеної у листі від 05.12.2019 №Outl9-0224 DFDD.

Отже, як убачається, в основу оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції покладено висновок про доведеність позивачем за первісним позовом вимог належними і допустимими доказами, а саме актом від 26.12.2019, яким сторони підтвердили наявність об`єктивних обставин, що спричинили невиконання ПАТ "КЗВВ" зобов`язань з надання послуг за договором у встановлений строк, зокрема необхідність виготовлення та встановлення додаткових деталей та виконання робіт, без чого проведення збирання всіх вузлів верстата є неможливим. Суд зазначив, що вищезазначена зміна обставин мала місце після укладення спірного договору, усунення такої обставини не залежало від позивача за первісним позовом, а виконання умов зазначеного договору на існуючих на той час умовах щодо строків поставки порушувало співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє ПрАТ "КЗВВ" того, на що воно розраховувало при укладенні цього договору (визначена договором відповідальність позивача у вигляді сплати штрафних санкцій, отримання прибутку, оплати за своєчасно поставлений товар).

У контексті наведеного, відсутні підстави стверджувати, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають/суперечать висновкам, викладеним у постановзх Верховного Суду (на які посилається скаржник) щодо застосування статей 651, 652 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду на які містить посилання касаційна скарга, колегія суддів зазначає таке.

Так у справі №910/23585/17 Верховний Суд виходив із того, що обставини наявності підстав для внесення змін до договору, що встановлені у висновку від 14.11.2017 №ЧК-841 Чернігівської регіональної Торгово-промислової палати про виникнення і існування документально підтверджених об`єктивних обставин мають бути досліджені судами в розрізі статті 652 ЦК України. Натомість господарські суди попередніх інстанцій належним чином не з`ясували обставини справи, не надали належної правової оцінки доводам відповідача щодо необхідності застосування положень статті 652 ЦК України.

У справі №910/14628/17 Верховний Суд залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про внесення змін до договору виходив зокрема, з того, що підписуючи 24.04.2017 договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/17/51, у пункті 1.2 якого вказано строк поставки до 15.05.2017р. (включно), позивач мав оцінити можливість вчасного виконання договору, ризики та негативні наслідки для себе та контрагента по договору, у зв`язку з невиконанням зобов`язань в строк. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, після підписання договору розпочав виконання зобов`язань. 11.07.2017, позивач, лише після закінчення строку поставки (15.05.2017 (включно)), звернувся до торгово-промислової палати.

У справі №910/12154/16 Верховний Суд виходив з того, що в порушення вимог статей 43, 101, 105 ГПК (в редакції, чинній до 15.12.2017) судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи належним чином не спростовано доводи Банку про те, що позивачем свідомо та без жодних застережень через 10 місяців після пожежі, втрати більше половини виробничих потужностей та виникнення скрутного фінансового становища, з якими ТОВ "ВКФ "Велта" власне і пов`язує настання істотної зміни обставин, було укладено з Банком договір від 25.08.2015 про внесення змін до кредитного договору №20-2870/2-1, за умовами якого дату остаточного повернення кредиту було перенесено з 31.12.2020 на 30.06.2016, що свідчить про чітке розуміння позичальником на момент укладення цього договору можливих наслідків порушення основного зобов`язання після скорочення строку його виконання більш як на 4 роки. В аспекті застосування частини четвертої статті 652 ЦК місцевий господарський суд погодився з тим, що розірвання або виконання кредитного договору №20-2870/2-1 на чинних умовах потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом, так як у випадку розірвання кредитного договору №20-2870/2-1, відповідач має право вимагати відшкодування збитків, завданих порушенням договору позивачем, що призведе до стягнення відповідачем заставного та іпотечного майна (основних засобів) позивача та його банкрутства. Однак, при цьому судами не було відхилено доводи відповідача про відсутність дослідження того, в якому обсязі та якій стороні в разі розірвання договору буде завдано шкоди що є неспіврозмірною із затратами, необхідними для виконання договору на умовах, змінених судом, що в розумінні частини четвертої статті 652 ЦК України є винятковим випадком для зміни договору у зв`язку з істотною зміною обставин.

У справі №910/2659/18 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що обставини, на які посилається позивач у позовній заяві як на підставу для внесення змін до Договору в частині строків поставки товару, за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язання постачальником товару, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності та могли бути ним передбачені при укладенні договору. При цьому Суд виходи з того, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відхилили посилання позивача як на обставини притримання товару його контрагентом, оскільки такі обставини зумовлені суб`єктивною поведінкою (бездіяльністю) позивача щодо неоплати готової продукції, так і на обставини відсутності належної тканини в Україні, які не були доведені належними та достатніми доказами.

У справі №910/1338/19 Верховний Суд також виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, відповідно до яких укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду. Зокрема, Верховний Суд відхили посилання скаржника на те, що неможливість поставки товару у визначений договором строк була обумовлена технічною несправністю обладнання, то обґрунтованим є висновок судів з посиланням на положення статей 42, 96 ЦКУкраїни, статті 193 Господарського кодексу України про те, що юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, тому, укладаючи спірний договір зі строком поставки до 30.07.2018, позивач повинен був належним чином планувати з урахуванням виду своєї діяльності та специфіки виробництва можливість виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

У справі №905/192/19 Верховний Суд відхили доводи скаржника про наявність об`єктивних обставин, які є підставою для продовження терміну виконання позивачем зобов`язань з огляду на те, що за результатами оцінки поданих сторонами доказів і пояснень, з урахуванням приписів статей 76-80 ГПК України, суд апеляційної інстанції встановив, що доданими до матеріалів справи доказами не підтверджується виникнення об`єктивних обставин, які є підставою для продовження терміну виконання позивачем зобов`язань за договором №75/18. Суд зазначив, що підписуючи 07.09.2018 договір № 78/15, пунктом 1.4 якого визначено норми і правила відповідно до яких повинні здійснюватися послуги за договором і умовами якого встановлено строк виконання зобов`язання до 30.11.2018, позивач мав оцінити можливість виконання договору в порядку і строки, встановлені договором, ризики та негативні наслідки для себе у зв`язку з невиконанням зобов`язань в строк.

У справі №910/13436/19 Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про внесення змін до договору зазначив про те, що суди попередніх інстанцій зосередившись лише на дослідженні висновку Київської торгово-промислової палати від 31.07.2018 № 1703-4/364, листів виробника товару - Компанії "Yantai Jereh Petroleum Equipment &Technologies Co.,LTD" від 04.05.2018, від 15.06.2018, листа ТОВ "Торговий дім "МІК Трейд" від 18.06.2018, лише дійшли до передчасного висновку про наявність істотної зміни обставин, яка виникла після укладення договору від 11.06.2018 та суттєво впливає на можливість виконання постачальником (ТОВ "МІК") обов`язків за ним. Поряд з тим ні місцевим, ні апеляційним господарськими судами не було встановлено виняткових випадків, наявність яких є обов`язковою та необхідною умовою для внесення змін до спірного договору за рішенням суду у зв`язку з істотною зміною обставин, а саме: чи суперечитиме розірвання такого договору суспільним інтересам або чи потягне його розірвання для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

У справі №910/11888/19 Верховний Суд підтримав висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для внесення змін до договору з огляду на те, що позивачем не доведено наявності чотирьох підстав, які передбачені у статті 652 ЦК України, для внесення змін до договору. Доданий позивачем висновок Київської торгово-промислової палати від 24.07.2019 №1703-4/336 в розумінні статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" не є підставою для внесення змін до договору та виданий після закінчення строків поставки першої та другої партій товару. Суд виходив з того, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а тому не постачання Компанією "Tessitura Molteni Palmira S.R.I. " (Italy, Lambrugo (Como) необхідної продукції для виготовлення позивачем сумок для відповідача також не є підставою для внесення змін у договір, укладений між позивачем та відповідачем. При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що про настання обставин, які унеможливлювали виконання позивачем умов договору в частині своєчасного постачання товару і які він вважав обставинами непереборної сили, позивачу стало відомо 18.05.2019 з листа Компанія "Tessitura Molteni Palmira S.R.I. ", проте, матеріали справи не містять жодних доказів вчинення ним дій, передбачених пунктом 8.2. та пунктом 8.3. договору та в строки, визначені пунктом 8.2. договору.

Отже, з огляду на встановлені судами фактичні обставини даної справи та фактично-доказову базу, подані сторонами та оціненими судами докази у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що всі вищенаведені справи є подібними, враховуючи вищевказані критерії подібності справ (об`єктний). У наведених вище справах Верховний Суд робив висновки за іншого результату вирішення спору (суди у кожній з цих справ встановили різні фактичні обставини, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору). Вказані обставини є вагомими та вирішальними у вирішенні наведених вище спорів.

Поряд з тим у справі №910/2861/19 предметом зустрічних позовних вимог є розірвання договору за рішенням суду у зв`язку з істотним порушенням Університетом умов договору, зокрема, в частині сплати інвестиційного та пайового внесків, а також непередання земельної ділянки ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг». Отже, справа, що розглядається та справа №910/2861/19 істотно відрізняються за змістовим критерієм.

У справі №927/763/17 предметом позову є розірвання договору за рішенням суду у зв`язку з істотною зміною обставин після укладення договору оренди землі. Підтримуючи висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Верховний Суд зазначив про те, що зазначені у позовній заяві доводи про істотну зміну обставин після укладення договору оренди землі, що вплинули на подальшу нерентабельність відповідного правочину, не є достатніми підставами для його розірвання, позивачем не доведено належними доказами підстав для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди землі. Отже, справа, що розглядається та справа №927/763/17 істотно відрізняються як за змістовим критерієм так і суб`єктним та об`єктним критерієм.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає за потрібне зазначити про необхідність відрізняти оцінку судом певних обставин від встановлення судом юридичних фактів. Доводи касаційної скарги в цій частині є виключно власною суб`єктивною позицією скаржника, яка не відповідає дійсним обставинам справи, встановленим попередніми судовими інстанціями.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі, з огляду на принцип диспозитивності, визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених статтею 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Здійснивши детальний аналіз наведеної практики та рішень судів попередніх судових інстанції зі справи Верховний Суд у контексті аргументів касаційної скарги дійшов висновку, що скаржник не навів аргументів, які згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК можуть бути підставою для касаційного перегляду постанови суду апеляційної інстанції зі справи в установленому процесуальним законом порядку.

Щодо доводів касаційної скарги в частині того, що висновки суду першої інстанції не відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/16 та у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 09.07.2018 у справі №903/647/17 та від 08.08.2018 у справі №908/1843/17 в частині того, що право сторін встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою частинами другою та четвертою статті 231 ГК України, Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, судом встановлено безпідставність вимог відповідача за первісним позовом про стягнення з позивача за первісним позовом пені та штрафу за порушення строків виконання робіт саме у зв`язку з тим, що зустрічні позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог. Висновки суду апеляційної інстанції в цій частині мотивовано тим, що за умови задоволення первісного позову про продовження строку виконання зобов`язань за договором у ПАТ "КЗВВ" відсутня прострочка з виконання робіт, а відповідно, й сплати штрафних санкцій за прострочку.

Отже, виходячи з того, що висновки суду першої інстанції в частині того, що вимоги АТ "Укрзалізниця" за зустрічним позовом в частині стягнення штрафу в розмірі 385 000, 00 грн не відповідають положенням статті 61 Конституції України не були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, вказані підстави касаційного оскарження Судом не перевіряються..

Інші питання, які порушує скаржник, стосуються оцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, тобто знаходяться поза межами компетенції суду касаційної інстанції відповідно до положень ГПК, зокрема статті 300 цього Кодексу.

Аргументи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акта, оскільки такі аргументи зводяться до незгоди скаржника з висновками суду попередніх інстанцій стосовно встановлення ними обставин справи; містять посилання на обставини, які були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій та були спростовані ними.

Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, враховуючи клопотання відповідача про закриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною АТ "Укрзалізниця" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2022 у справі №904/1007/20.

У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в даній справі з урахуванням вимог статей 129, 130 ГПК України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (причому закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2022 у справі №904/1007/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Селіваненко