ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2022 р. м. Житомир Справа № 906/561/20

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Шундрик Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Невисевич М.В.- керівник, витяг з ЄДР;

від відповідача: не з`явився

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до Демченко Наталії Михайлівни

про зобов`язання звільнити торгівельний майданчик та стягнення 27702,00грн

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик №31 шляхом вивозу кіоску за межі ПР "Кооперативний ринок". Також позивач просить стягнути з відповідача 16 038,00грн неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обв`язку щодо повернення торгівельного майданчика №31.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на невиконання відповідачем умов договору №60 від 31.12.2013 частині звільнення торговельного майданчика від кіоску після припинення дії договорів.

В якості правових підстав позову позивач вказує ст.785 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 05.02.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2021, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 23.06.2021 касаційну скаргу підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" задоволено частково; рішення Господарського суду Житомирської області від 05.02.2021 та постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2021 зі справи № 906/561/20 скасовано; справу передано на новий розгляд до господарського суду Житомирської області.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2021 здійснено автоматичний розподіл справи та справу №906/561/20 передано на новий розгляд судді Шніт А.В.

Ухвалою господарського суду від 19.07.2021 постановлено справу №906/561/20 прийняти до розгляду та підготовче засідання призначити на 07.09.2021.

Ухвалою суду від 07.09.2021 постановлено прийняти до розгляду заяву позивача від 07.09.2021 вх. №02-44/1538/21 про збільшення позовних вимог та вважати заявленим до розгляду спір про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик та стягнення 27 702,00грн; продовжити строк підготовчого провадження та відкласти підготовче засідання.

Ухвалою суду від 18.11.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу №906/561/20 до судового розгляду по суті; призначити судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 02.05.2022 призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14.06.2022 об 11:00.

Представник позивача в судовому засіданні 14.06.2022 позовні вимоги, з врахуванням заяви від 07.09.2021 (вх.№ 02-44/1538/21) про збільшення позовних вимог, підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Пояснив, що вірним варто вважати період нарахування неустойки з 01.07.2018 по 31.08.2021.

Зазначив, що вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Представник відповідача в судове засідання 14.06.2022 не з`явився; 13.06.2022 засобами електронного зв`язку надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю прибути для розгляду даної справи з причин участі останнього в судовому засіданні у справі №906/576/21 у Верховному Суді.

Розглянувши подане клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

В обґрунтування клопотання про відкладення розгляду даної справи представник відповідача посилається на призначення Верховним Судом ухвалою від 03.05.2022 судового засідання з розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 у справі №906/576/21 на 14.06.2022.

Водночас, варто зауважити, що представником відповідача, який подав вказане вище клопотання, не надано доказів на представлення інтересів жодного з учасників судового процесу при перегляді в суді касаційної інстанції в справі №906/576/21.

Як зазначено в самому клопотанні про відкладення розгляду справи, призначення судового засідання Верховним судом у справі №906/576/21 здійснено ухвалою від 03.05.2022, тоді як судове засідання у справі №906/561/20 призначено ухвалою Господарського суду Житомирської області 02.05.2022.

Крім того, відповідач не позбавлений права надати повноваження для участі в судовому засіданні іншому представникові.

Враховуючи, що явка представника відповідача в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також наявність у матеріалах справи письмового викладення правової позиції відповідача щодо даного спору, суд вважає, що неявка представника останнього, не перешкоджає розгляду справи, тому, відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

31.12.2013 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець, позивач) та Приватним підприємцем Демченко Наталією Михайлівною (орендар, відповідач) укладено договір оренди №60 (а.с. 13, т.1) (далі - Договір).

Згідно п.1.1 Договору предметом договору є торгівельний майданчик №31, загальною площею 6,75кв.м, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торгівельних місць ринку.

Відповідно до п.1.3 даного Договору об`єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торговельної діяльності.

За умовами п.2.1 укладеного між сторонами Договору Орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до п.6.

Пунктом 3.1. Договору сторони визначили, що орендна плата складає 364,50грн на місяць та вноситься орендарем на розрахунковий рахунок або в касу орендодавця до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

Відповідно до п.4.3.3 Договору відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Згідно п.4.3.8 Договору в разі припинення або розірвання договору, орендар у 7-ми денний термін зобов`язується звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

Відповідно до п.6.1 Договору останній укладено на 1 рік, і діє з 01.01.2014 до 31.12.2014 включно. Пунктом 6.3 Договору передбачено право орендаря на його пролонгацію, порядок та строки продовження дії даного договору.

У матеріалах справи міститься рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 28.09.2018 у справі №280/1068/18 за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Демченко Н.М. , яким з останньої на користь позивача стягнуто 12 757,50грн заборгованості з орендної плати за Договором та 4 374,00грн неустойки згідно закону (а.с. 15-16, т.1). З даного рішення вбачається, що позивач, вважаючи Договір припиненим з 01.01.2018 та враховуючи, що відповідач не повернув предмет оренди за Договором, на підставі статті 785 Цивільного кодексу України, заявив вимоги про стягнення з відповідача вказаних сум, у тому числі, неустойки в розмірі подвійної плати за користування торгівельним майданчиком за час прострочення.

13.02.2019 за вих.№38 позивач направив на адресу відповідача лист з проханням сплатити заборгованість по орендній платі та неустойку, укласти договір на 2019 рік або повернути торгівельний майданчик (а.с. 18, т.1).

30.01.2020 позивач на адресу відповідача направив лист за вих.№33, згідно якого повідомив відповідача проте, що ним не виконано зобов`язання щодо звільнення торгівельного майданчика №31 та запропонував укласти договір на 2020 рік, в іншому випадку зазначив, що буде змушений звернутись з відповідним позовом про зобов`язання звільнити майданчик в примусовому порядку (а.с. 17, т.1).

01.04.2020 комісією в складі заступника директора ПР "Кооперативний ринок" Княжик О.М., охоронника ОСОБА_2 , контролера ринку ОСОБА_3 та депутата Коростишівської міської ради Станчика С.М., складено акт (а.с. 19, т.1) про те, що відповідно до карти-схеми розміщення торгівельних місць на ПР "Кооперативний ринок", розробленої Житомиркомундорпроектом на виконання п.7 Правил торгівлі в 2003 році, на торгівельному майданчику №31 площею 6,75кв.м розміщений кіоск ФОП Демченко Наталії Михайлівни, який використовується нею в господарській діяльності без договору оренди. Комісією підтверджено, що станом на 01.04.2020 кіоск, розміщений на торгівельному майданчику №31 від товару не звільнений, ФОП Демченко Н.М. продовжує використовувати його в своїй господарській діяльності. Також комісія встановила неможливість переміщення кіоску на штраф майданчик, в зв`язку з невиконанням обов`язку щодо звільнення його від товару, який в ньому знаходиться і належить ФОП Демченко Н.М.

Суд зазначає, що Договір був укладений між позивачем і Демченко Н.М. як фізичною особою-підприємцем (ФОП). Демченко Н.М. з 06.05.2004 зареєстрована як ФОП, однак припинила підприємницьку діяльність 05.02.2016, про що свідчить Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 21.05.2020 (а.с. 10-12, т.1). Тобто, станом на час подання позову до суду відповідач не мала статусу ФОП.

Разом з тим, Договір укладений з відповідачем як ФОП для провадження торговельної діяльності, тобто для комерційного використання, правовідносини, пов`язані з його використанням, є господарськими, а тому спір у даній справі з урахуванням положень статей 3, 4, 20, 45 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статей 51, 52 Цивільного кодексу України підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик №31 шляхом вивозу кіоску за межі ПР "Кооперативний ринок", а також стягнення 27 702,00грн неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обов`язку щодо повернення торгівельного майданчика (з врахуванням заяви від 07.09.2021 (вх.№ 02-44/1538/21) про збільшення позовних вимог).

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, доводи і обґрунтування сторін, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 15,16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (стаття 759 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з частиною 2 зазначеної норми, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №904/3315/18, від 06.07.2021 у справі №906/562/20.

За змістом статті 42 Господарського кодексу України вбачається, що підприємництво як самостійна, ініціативна, систематична господарська діяльність, здійснюється суб`єктами господарської діяльності на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, підприємницька діяльність у вигляді надання індивідуально визначеного майна в оренду іншим суб`єктам господарювання для використання його у господарській діяльності передбачає ризики, що можуть бути пов`язані з використанням (експлуатацією) об`єкта оренди, обслуговуванням, його монтажем (демонтажем) тощо.

Відтак, при укладенні договору оренди майна, призначеного для використання у господарській діяльності, орендар та орендодавець, керуючись принципом свободи договору згідно із статтею 627 Цивільного кодексу України, можуть передбачити умови щодо особливостей передання об`єкта оренди від орендодавця до орендаря, експлуатації (використання) орендованого майна у процесі здійснення господарської діяльності орендарем, а також умови щодо повернення об`єкта оренди орендодавцю після спливу строку дії договору оренди.

Як судом зазначалося вище, пунктом 6.1 Договору передбачено, що його укладено на 1 рік і діє він з 01.01.2014 по 31.12.2014.

Як встановлено Коростишівським районним судом Житомирської області у рішенні від 28.09.2018 у справі №280/1068/18 за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Демченко Н.М. про стягнення заборгованості з орендної плати та неустойки (а.с. 15-16, т.1), договір №60 від 31.12.2013 був пролонгований на підставі ст.764 ЦК України з 01.01.2015 по 31.12.2015, з 01.01.2016 по 31.12.2016 та з 01.01.2017 по 31.12.2017. Також, у ньому зазначено, що 09.01.2018 позивачем було направлено відповідачу претензію за №16 в якій повідомлено про заборгованість та відсутність намірів на пролонгацію договору на 2018 рік, також повідомлено про нарахування неустойки з 01.01.2018 в подвійному розмірі в зв`язку з неповерненням предмету оренди. Цим же судовим рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто 12 757,50грн заборгованості з орендної плати та 4 374,00грн неустойки.

При цьому, згідно ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дане рішення набрало законної сили, тому в силу приписів ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України має преюдиційне значення при вирішенні даної справи.

Таким чином, договір оренди №60 від 31.12.2013 припинив свою дію 31.12.2017.

Як судом зазначалося вище, за умовами пункту 4.3.8 Договору в разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язується у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві.

Суд зауважує, що укладений сторонами договір не містить умов щодо порядку повернення торгівельних майданчиків орендарем після закінчення його дії чи припинення.

При розгляді спорів про стягнення неустойки необхідно враховувати, що право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути, зокрема, підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з частиною 2 статті 785 ЦК України.

Для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Тобто, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Враховуючи, що позивач просить звільнити від майна відповідача саме той предмет оренди - торгівельний майданчик №31, який він йому передав і який орендар повинен повернути, відповідач під час розгляду справи не довів належними доказами своїх доводів про відсутність належного йому кіоску на об`єкті оренди.

Таким чином, при наданні оцінки діям орендаря щодо повернення об`єкта оренди по закінченню орендних правовідносин, суд встановив, що відповідач не виконав обов`язку щодо переміщення кіосків та не повернув позивачу торгівельні місця у встановлений пунктом 4.8.3 договору оренди строк.

Крім того, відповідач, будучи обізнаним про прийняте Кростишівським районним судом Житомирської області рішення від 28.09.2018 у справі №280/1068/18 про стягнення з нього 4 374,00грн неустойки за договором оренди №60 від 31.12.2013 за неповернення об`єкта оренди, заходів, які б свідчили про намагання чи намір повернути орендодавцю об`єкт оренди, не вживав та продовжує користуватися ним на даний час.

Суд враховує, що в матеріалах справи містяться, зокрема, листи позивача №38 від 13.02.2019 та №33 від 30.01.2020, адресовані відповідачеві, з проханням сплатити заборгованість по орендній платі, а також з пропозицією укласти договір оренди на 2019 рік і 2020 рік - відповідно, або повернути торгівельний майданчик (а.с. 17-18, т.1), які відповідачем залишені без відповіді та без виконання.

З огляду на викладене, під час розгляду справи судом встановлено факт невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, наявність поважних причин або обставин, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно, відповідачем не доведено.

Водночас, невчинення орендарем дій з повернення орендованого майна свідчить про недобросовісність його поведінки.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний майданчик №31 шляхом вивезення кіоску за межі підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" підлягають задоволенню.

Судом критично оцінюються доводи відповідача в якості заперечень проти позову, з огляду на наступне.

Зокрема, відповідач вказує, що позивач не скористався своїм передбаченим Договором правом щодо переміщення тимчасових споруд на штрафмайданчик, що у свою чергу, виключило б підстави для нарахування неустойки за неповернення об`єкту оренди.

Дійсно, п.4.2.5 Договору передбачено, що у разі, якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, орендодавець переміщає тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торгівельному місці, на штрафмайданчик ринку.

Водночас, така умова договору є п р а в о м орендодавця, а не його о б о в ` я з к о м, та застосовується за його волевиявленням і не може перешкоджати зверненню з позовом про звільнення орендованого майна та стягнення неустойки. Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/564/20.

Тобто, позивач самостійно, на власний розсуд обирає для себе спосіб захисту своїх прав та/або законних інтересів, який він вважає найбільш ефективним, і якщо такий спосіб не суперечить договору або закону, суд не вправі відмовити в позові лише тому, що існував інший спосіб такого захисту. Про це, зокрема, зазначено в постанові Верховного Суду від 21.06.2021 у справі №906/561/20.

Також, судом не приймаються посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи паспорту прив`язки, який би підтверджував наявність на торговельному майданчику (об`єкті оренди) тимчасової споруди відповідача у спірний період, враховуючи наступне.

За змістом п.1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Паспорт прив`язки ТС - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС на топографо-геодезичній основі М 1:500, схему благоустрою прилеглої території (п.1.4 цього Порядку).

Відповідно до п.1.7 вказаного вище Порядку розміщення окремих ТС здійснюється згідно з цим Порядком.

Так, згідно абз.2 п.1.9 даного Порядку розміщення ТС на території ринку як торговельного об`єкта визначається планувальною документацією території цього ринку або проектною документацією його споруди.

Таким чином, враховуючи викладене вище, навяність паспорту прив`язки тимчасової споруди (кіоску), належного відповідачу, не передбачена вимогами чинного законодавства.

Щодо посилання відповідача у письмових поясненнях від 17.11.2021 на те, що згідно постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №906/1060/18 позивач не має належним чином оформлених документів на земельну ділянку за адресою: Житомирська область м. Коростишів, вул. Шевченко, 40 (на якій знаходиться асфальтобетонне покриття площею 10 200кв.м), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства визначено Правилами торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, ДПА України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 №57/188/84/105 (надалі - Правила).

Пунктом 2 розділу 1 цих Правил передбачено, що ринок - це суб`єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов`язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій (далі - ринок).

Згідно з пунктом 13 вказаних Правил торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю та здійснення продажу продукції з прилавків, столів, транспортних засобів, причепів, візків, у тому числі ручних, у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

З наведених норм законодавства випливає, що спірне торгівельне місце, яке є об`єктом оренди, не можна ототожнювати із земельною ділянкою або асфальтобетонним покриттям.

Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №906/1060/18, оскільки правовідносини між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівською міською ради щодо земельної ділянки не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у позивача необхідного обсягу цивільної дієздатності в момент укладення договору оренди №60 від 31.12.2013.

Враховуючи, що обов`язок з повернення орендованого майна як законом, так і Договором, був покладений саме на орендаря (відповідача), останній під час розгляду справи повинен був надати докази того, що він повернув об`єкт оренди або вживав заходів з повернення об`єкта оренди орендодавцю, проте, цього не зробив, і такі докази в матеріалах справи відсутні. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про правомірність заявлення позивачем вимог щодо стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної орендної плати за час користування торгівельними майданчиками у спірний період.

Перевіривши нарахування позивачем неустойки, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку, що неустойка в розмірі 27 702,00грн за час користування торгівельними майданчиками саме за період з 01.07.2018 по 31.08.2021 (а не за період 01.07.2018-01.09.2021, так як, розрахунковим періодом згідно договору оренди №60 від 31.12.2013 є саме календарний місяць) законною та обґрунтованою, а тому підлягає стягненню.

Згідно ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст.81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України", зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Враховуючи докази, які містяться у матеріалах справи, а також норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про задоволення позову частково, а саме: в частині вимог щодо зобов`язання Демченко Наталії Михайлівні звільнити торгівельний майданчик №31, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку, шляхом вивезення кіоску за межі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", а також про стягнення з неї 27 702,00грн неустойки (за період з 01.07.2018 по 31.08.2021).

Відповідно до ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.123 ГПК України).

Пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пу.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За приписами частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Крім того, у відповідності до приписів пункту 4 частини першої статті 315 ГПК України у резолютивній частині постанови зазначається, зокрема, про новий розподіл судових витрат у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення чи зміни рішення.

Таким чином, у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Коли ж приймається нове судове рішення апеляційної інстанції після скасування судового рішення місцевого господарського суду або судом касаційної інстанції після скасування судових рішень судів нижчих інстанцій, то розподіл сум судового збору здійснюється постановою відповідно апеляційної або касаційної інстанції, який прийняв нове рішення (відповідна правова позиція викладена, зокрема, у підпункті 4.4 пункту 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Враховуючи вищевикладене, необхідний розмір судового збору за подання касаційної скарги у даній справі (8 408,00грн) та зміст прохальної частини самої касаційної скарги №58 від 05.05.2021 (що містить дві вимоги), а також постанову Верховного Суду від 23.06.2021 (якою касаційну скаргу позивача задоволено частково), суд дійшов висновку за результатами нового розгляду даної справи покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 4 204,00грн.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Демченко Наталії Михайлівні ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) звільнити торгівельний майданчик №31, місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торговельних місць ринку, шляхом вивезення кіоску за межі Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок".

3. Стягнути з Демченко Наталії Михайлівні ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (12501, Житомирська область, м. Коростишів, вул. Шевченко, буд. 40; ідентифікаційний код 31843604):

- 27 702,00грн неустойки;

- 4 204,00грн судового збору;

- 4 204,00грн судового збору за подання касаційної скарги.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.06.22

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у праву

2 - позивачу на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1

3 - відповідачу (рек.) та на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2