ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.06.2022 року м.Дніпро Справа № 904/6671/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Березкіна О.В.(доповідача),

судді: Іванов О.Г., Дармін М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2021 (суддя Ніколенко М.О.) у справі №904/6671/20

за позовом Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг

до Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича, м. Кривий Ріг

про стягнення плати за користування земельною ділянкою у розмірі 132 088, 40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Криворізька міська рада звернулась до Фізичної особи-підприємця Штефан Владислава Олександровича із позовом про стягнення основної заборгованості з орендної плати за землю у розмірі 132 088,40грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2021 року у справі №904/6671/20 позов задоволено частково.

Суд стягнув з Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на користь Криворізької міської ради плату за користування земельною ділянкою у розмірі 80 471,16 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 280,58 грн.

Суд стягнув з Криворізької міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення плати за користування земельною ділянкою у розмірі 51 617, 24 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Фізична особа-підприємець Штефан Владислав Олександрович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2021 у справі № 904/6671/20 в задоволеній частині позовних вимог та відмовити у позові в цій частині. Також апелянт просив змінити мотивувальну частину рішення у даній справі виклавши його у новій редакції, з урахуванням апеляційної скарги та позиції відповідача в цілому та змінити рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., стягнувши витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 920, 80 грн. в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи щодо орендної плати після закінчення строку дії договору оренди, яку суд кваліфікував, як просто платіж за користування спірною земельною ділянкою та понесених Відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

Апелянт не погоджується із позицією господарського суду у тій частині, що Позивачем обрано належний спосіб захисту порушених прав та стягнення плати за користування земельною ділянкою у розмірі 80471,16 грн. за період фактичного користування Відповідачем земельною ділянкою з 20.08.2018р. по 31.12.2018р.

Вважає, що господарський суд невірно кваліфікував спірні правовідносини та всупереч положень і приписів Господарського процесуального кодексу України допустив одночасну зміну предмету і підстав позову не врахувавши при цьому письмових пояснень (заперечень) Відповідача від 24.11.21р. проти уточненого позову Позивача вих.№117 від 15.11.21р.

Відтак, з огляду на закінчення строку дії Договору оренди, який закінчився 23.03.2013р. відсутні правові підстави для нарахування Відповідачу орендної плати та стягнення саме орендної плати у судовому порядку, яку суд першої інстанції розцінив, як просто плату за користування земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Частиною 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 22.03.2022 року та 21.04.2022року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2021 року у справі №904/6671/20 для розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

11.04.2022року від Штефан В.О. до суду надійшло клопотання, про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4962грн. 00 коп. за розгляд справи в апеляційній інстанції ( а.с.46,т.4).

15.04.2022року від Криворізької міської ради до суду надійшло заперечення на клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4962 грн. за розгляд справи в апеляційній інстанції, просили відмовити у задоволенні вказаного клопотання ( а.с.75, т.4).

15.04.2022 року від Криворізької міської ради до суду подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить суд апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Штефана В.О. залишити без задоволення ( а.с.61,т.4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, між Криворізькою міською радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Штефаном Владиславом Олександровичем (орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки від 25.12.2006 № 1406, зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28.12.2006 № 06.

Відповідно до пункту 1 договору, орендодавець на підставі рішення міської ради №347 від 27.09.2006 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення автостоянки та тимчасової споруди КПП яка знаходиться на мкр.5-му Зарічному у Жовтневому районі м. Кривого Рогу.

В пунктах 2,3 договору зазначено, що в оренду передається земельна ділянка площею 0,2991га за кадастровим номером земельної ділянки :04:223:0192.

Згідно з пунктом 14 договору земельна ділянка передається в оренду для розміщення автостоянки та тимчасової споруди КПП.

Пунктом 5 договору встановлено, що його укладено на 3 роки. Після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважене право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяця до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до п. 34 Договору, його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

На виконання умов договору, позивач передав відповідачу у користування земельну ділянку з кадастровим номером :04:223:0192.

24.02.2010 між сторонами була укладена додаткова угода до договору, за змістом п. 11 якої поновлено термін дії договору оренди земельної ділянки від 28.12.2006 № 1406 на 3 роки.

Дана додаткова угода була зареєстрована у Криворізькому міському відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства « Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 березня 2010 року ( а.с. 20 т.1)

Відповідно до витягу № 18-404-99.0-5655/2-16 від 14.07.2016 з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :04:223:0192 складає 14 799 617,55 грн.

Згідно інформації, наданої Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру, яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, для земель несільськогосподарського призначення коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки: за 2016 рік становить 1,06; за 2017 рік становить 1,0.

За розрахунком позивача, з урахуванням пункту 10 договору та рішення Криворізької міської ради від 12.07.2017 № 1862, річний розмір орендної плати за спірну земельну ділянку у 2018 році становить 141 188,35 грн. (14 799 617,55 х 1,06 х 1,00 х 0,9%). Місячний розмір орендної плати складає 141 188,35 грн. : 12 = 11 765,70 грн.

За період користування спірною орендною ділянкою з 01.01.2018 по 31.12.2018 позивач нарахував до сплати 141 188,40 грн.

Звертаючись до ФОП Штефан В.О. із позовом про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою за спірний період, позивач Криворізька міська рада посилалась на неналежне виконання відповідачем умов договору оренди земельної ділянки від 25.12.2006 № 1406, оскільки відповідач не повернув позивачу орендовану ним земельну ділянку і продовжував використовувати її для розміщення автостоянки, не сплачуючи орендну плату за її фактичне використання у спірному періоді - з 01.01.2018 по 31.12.2018 у розмірі 132 088,40грн. (Усього нараховано у даному періоді 141 188,35 грн., з яких відповідач сплатив 9100 грн.)

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи на користь позивача плату за користування земельною ділянкою у розмірі 80 471,16 грн., господарський суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 19 договору, не повернення земельної ділянки в зазначений термін не звільняє орендаря від орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, а тому відповідач мав сплачувати орендодавцю плату за користування спірною земельною ділянкою до дати вибуття такої земельної ділянки з його користування, а саме по 19.08.2018 включно у розмірі 89 571,16 грн., зменшену на сплачену суму у розмірі 9100 грн.

Відмовляючи у стягненні на користь позивача решти частини суми - 51 617,24 грн., господарський суд першої інстанції виходив з того, що з 20.08.2018 Фізична особа-підприємець Штефан Владислав Олександрович фактично припинив користування спірною земельною ділянкою, оскільки 20.08.2018 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування № 1210 від 20.08.2018 право власності на нерухоме майно, а саме: літ. А-2 - будівля сторожки загальною площею 21,0 кв.м, зі сходами літ.а, з прибудовою літ.а1; літ.Б-вбиральня; поз. №1, №3 огорожа; поз. №2 - ворота, розміщене буд. 76а, мкрн. 5-й Зарічний м. Кривій Ріг на земельній ділянці кадастровий номер :04:223:0192, площею 0,2991га. було зареєстроване за Штефаном Олександром Захаровичем.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст.17).

Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років (ст.19).

Згідно зі ст.21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Частиною 1 статті 31 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Згідно зі статтею 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Отже, з урахуванням ст. 631 ЦК України, за договором оренди земельної ділянки право орендаря користуватися земельною ділянкою та обов`язок сплачувати орендну плату діють до моменту закінчення строку дії договору. Після закінчення строку дії договору у орендаря виникає обов`язок повернути земельну ділянку. А у разі невиконання умов щодо повернення земельної ділянки у орендодавця виникає право вимагати, а у орендаря обов`язок сплатити завдані орендодавцю збитки.

Верховний Суд у складів суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 19.04.2021р. у справі № 910/11131/19 зробив висновок, що Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення Договору (до спливу строку дії Договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі. «Суд доходить висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України (п.9.11. Постанови).

Після спливу строку дії Договору невиконання обов`язку з повернення земельної ділянки свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в оренду. Тому права та обов`язки Орендодавця і Орендаря, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за відповідними нормами ЦК України та Закону України «Про оренду землі», які регламентують наслідки збереження майна за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави або ж наслідки невиконання майнового обов`язку щодо повернення земельної ділянки Орендодавцеві.

З урахуванням зазначеного, стягнення орендної плати можливе лише до моменту припинення дії договору, а після припинення Договору належним способом захисту прав та інтересів орендодавця може бути відшкодування збитків або стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 34 договору оренди земельної ділянки від 25.12.2006 року ( а.с.14, т.1) передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Рішенням Криворізької міської ради №1634 від 28.12.2012 "Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки №06 від 28.12.2006" ( а.с.45, т.1) відмовлено у поновленні договору оренди земельної ділянки від 28.12.2006року № 06 площею 0,2991 га для розміщення автостоянки та тимчасової споруди КПП на мкр-ні 5-му Зарічному в Жовтневому районі, доказів повернення спірної земельної ділянки за актом приймання-передачі (повернення) матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки договір оренди припинив свою дію, то належним способом захисту прав та інтересів орендодавця може бути відшкодування збитків або стягнення безпідставно набутих грошових коштів, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача орендної плати.

При цьому, пункт 19 договору, яким визначено, що неповернення земельної ділянки не звільняє орендаря від сплати орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, і на який посилається позивач, суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.

За змістом статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до п.2 ч.2, 3 ст.46 ГПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Також, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин.

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості з орендної плати за землю. Підставою позову невиконання відповідачем договірних зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 01.01.2018 по 31.12.2018.

Проте, оскільки договір припинив свою дію, а стягнення орендної плати, як зазначалося вище, можливе лише за час дії договору, то належним способом захисту прав та інтересів орендодавця може бути відшкодування збитків або стягнення безпідставно набутих коштів, що є іншим предметом позову. А підставою позову буде безпідставне користування земельною ділянкою.

При цьому, законодавством не надано суду право самостійно змінювати предмет та підстави позову, оскільки це, згідно ст.46 ГПК України є виключною компетенцією позивача.

Розподіляючи судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу, господарський суд першої інстанції застосував принцип пропорційності, передбачений п. 3 ч. 4 ст. 129.

Зокрема, розмір понесених витрат відповідача на правову допомогу у сумі 60 920,80 грн. суд розподілив у такій пропорції: 23 807,85 грн. покладено на позивача, 37 112,95 грн. на відповідача.

Крім того, здійснивши аналіз ціни, предмета та підстав позову, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, кількість сторін та інших учасників справи, значення для суспільного інтересу, суд погодився з позицією позивача про те, що зазначений у акті наданих послуг затрачений адвокатом час на підготовку даного позову (загалом 59 годин) явно не відповідає складності справи, внаслідок чого зменшив розмір витрат відповідача до 10 000 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру стягнутої за надання правової допомоги суми, колегія суддів враховує наступне.

Розподіл судових витрат передбачено ст.129 ГПК України, частинами 4, 5 якої встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Оскільки колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати, у тому числі, на правову допомогу, покладаються на позивача.

Вирішуючи питання щодо розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів враховує наступне.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Відповідно до приписів частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 ст. 126 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, заперечуючи проти стягнення витрат на правову допомогу, просив зменшити розмір цих витрат, обгрунтовуючи своє клопотання невідповідністю розміру витрат складності справи, кількості витраченого часу та таке інше.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 ст.129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постановах Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 925/932/20, від 04.06.2020 у справі № 906/598/19.

Як встановлено судом першої істанції, між Адвокатом Лісовим Денисом Олександровичем (далі - адвокат) та Штефаном Владиславом Олександровичем (далі - клієнт) було укладено договір №2 про надання правової допомоги (на професійну правничу допомогу) від 01.01.2020 (далі - договір).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що адвокат зобов`язується за завданням клієнта надати йому професійну правову допомогу, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а клієнт прийняти та оплатити їх.

Відповідно до пункту 3.1 договору формою винагороди за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар, який обчислюється у відповідності до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно з п. 3.3 договору перелік наданих послуг визначається у акті здачі-приймання послуг.

Пунктом 3.5 договору встановлено, що за результатом наданих послуг сторони підписують акт здачі-приймання послуг.

Між Адвокатом Лісовим Денисом Олександровичем (далі - адвокат) та Штефаном Владиславом Олександровичем (далі - клієнт) було укладено додаткову угоду № 2 від 01.01.2021 до договору про надання правової допомоги № 2 від 01.01.2020.

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди, сторони дійшли згоди змінити пункт 3.4 договору та викласти його зміст у такій редакції: "Оплата послуг адвоката здійснюється протягом 3 календарних днів з моменту фактичного отримання клієнтом послуг, але не пізніше ніж у строк до 31.12.2022".

Між Адвокатом Лісовим Денисом Олександровичем (далі - адвокат) та Штефаном Владиславом Олександровичем (далі - клієнт) було укладено додаткову угоду №3 від 01.02.2021 до договору про надання правової допомоги № 2 від 01.01.2020.

Пунктом 1 додаткової угоди встановлено, що сторони дійшли згоди змінити пункт 3.1 договору та викласти його зміст у такій редакції: "З 01.01.2020 вартість однієї години наданих послуг складає 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на момент укладення цього договору розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2 102,00 грн. Тобто, за одну годину наданих послуг замовник сплачує 840,80 грн. У випадку зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно із ним змінюється вартість послуг".

На підтвердження надання адвокатом Лісовим Д.О. Фізичній особі-підприємцю Штефану Владиславу Олександровичу адвокатських послуг при розгляді справи № 904/6671/20, заявником надано: договір про надання правової допомоги № 2 від 01.01.2020; додаткові угоди № 2 від 01.01.2020, № 3 від 01.01.2020; акти здачі-приймання послуг № 22 від 09.11.2021, № 37 від 09.12.2021, № 38 від 09.12.2021; рахунки № 13 від 09.11.2021, № 23 від 09.12.2021, ордер №1014194 від 01.01.2020.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів погоджується з проведеним господарським судом першої інстанції аналізом ціни, предмета та підстав позову, з якого вбачається розмір заявлених позовних вимог до відповідача - 132 088,40 грн., а витрати на правову допомогу, заявлені відповідачем складають 60 920,80 грн., тобто, майже 47% ціни позову.

Суд правильно зазначив про невідповідність витраченого адвокатом часу складності справи, з урахуванням існування певної кількості однотипових справ за участю тих же сторін з аналогічних правовідносин, в яких відповідач притримується аналогічної правової позиції, заявляє клопотання та подає заяви по суті спору аналогічного змісту з тими, які подані у цій справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що незважаючи на відмову у позові, спір між сторонами виник внаслідок недобросовісної поведінки відповідача у правовідносинах з приводу користування земельною ділянкою, а тому вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співрозмірним з сумою позову, не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості, з огляду на що, колегія суддів вважає обгрунтованим стягнення витрат на правову допомогу у суді першої інстанції у визначеному судом розмірі - 10 000 грн. з урахуванням у тому числі, відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Щодо витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає, що дана справа розглядається у порядку письмового провадження, без виклику сторін, що не потребує особистої участі представників сторін, не є складною, апеляційна скарга відповідача за змістом є тотожною відзиву на позовну заяву, участь адвоката у розгляді справи в суді апеляційної інстанції обмежена складанням апеляційної скарги, а тому, колегія суддів вважає можливим у відповідності до ч.5 ст.129 ГПК України, не розподіляти на позивача усі витрати відповідача за розгляд справи в апеляційній інстанції, та стягнути на користь відповідача 2000 грн. за розгляд справи у суд апеляційної інстанції, поклавши решту частину витрат на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2021 року у справі № 904/6671/20 у задоволеній частині позовних вимог скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Криворізької міської ради про стягнення з Фізичної особи підприємця Штефана Владислава Олександровича 80471,16грн. заборгованості по орендній платі за договором оренди земельної ділянки від 25.12.2006 року № 1406.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Криворізької міської ради (50101, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1; ідентифікаційний код: 33874388) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 3892грн.70коп.

Стягнути з Криворізької міської ради (50101, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1; ідентифікаційний код: 33874388) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 грн.

Видачу відповідних наказів, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 29.06.2022року.

Головуючий суддя О.В.Березкіна

Суддя М.О.Дармін

Суддя О.Г.Іванов