ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2022 р. м. Житомир Справа № 906/78/22

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А. ,

при секретарі судового засідання: Руденко Н.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Кошліченко В.С., ордер серії АР №1074984 від 17.01.2022;

від відповідача: не з`явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Томчука Андрія Михайловича (с.Висока Піч Житомирської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіко" (с.Мирне Житомирської області)

про стягнення 187694,19грн

Фізична особа-підприємець Томчук Андрій Михайлович звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ТОВ "Спіко" заборгованості, яка виникла на підставі договору №121801049 від 01.08.2018 у розмірі 187694,19грн, з яких: 175220,45грн боргу за поставлений товар та 12473,74грн пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем умов договору поставки №121801049 від 01.08.2018 в частині оплати отриманого товару.

Ухвалою господарського суду від 01.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 01.03.2022.

Ухвалою суду від 25.04.2022 розгляд справи по суті перепризначено на 23.05.2022.

23.05.2022 від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді шляхом внесення РНОКПП ) до додаткових відомостей про учасника справи та надання йому доступу до електронної справи №906/78/22 в підсистемі "Електронний суд" та клопотання про відкладення розгляду справи з метою підготовки відзиву на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду 23.05.2022 продовжено строк розгляду справи по суті, застосувавши ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; відкладено розгляд справи по суті на 20.06.2022.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги визнає частково та вказує, що перерахував на виконання договору поставки на користь позивача грошову суму у загальному розмірі 30525,59грн, однак позивач врахував лише частину платежів; крім того, зазначив, що після відкриття провадження у справі на підставі платіжних доручень №12833, №12834 від 13.04.2022, №12859 від 22.04.2022 та №12892 від 02.05.2022 додатково здійснив оплату товару на суму 32946,78грн, таким чином несплаченим залишився борг у розмірі 149077,66грн. Також відповідач посилається, що позивач, нараховуючи пеню, не прийняв до уваги часткових оплат відповідача, також не дотримався положень ч.6 ст.232 ГК України (а.с.122-124).

Представник позивача у судовому засіданні 20.06.2022 повідомив, що отримав відзив відповідача, однак не вважає за необхідне подавати відповідь на відзив, також підтвердив, що станом на 20.06.2022 сума основного боргу становить 149077,66грн. Надав для долучення до матеріалів справи копії банківських виписок, які підтверджують факт проведення часткової оплати по договору №121801049 від 01.08.2018.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.08.2018 між Фізичною особою-підприємцем Томчуком Андрієм Михайловичем (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПІКО" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №121801049 (а.с.13-14), за умовами якого постачальник зобов`язався у визначений сторонами строк передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити, в порядку та на умовах визначених цим договором, товарно-матеріальні цінності, а саме: пакувальні матеріали, надалі "товар", узгоджені специфікаціями, які є невід`ємними частинами до договору (п.1.1 договору).

Згідно із п.2.1 договору, передача кожної партії товару здійснюється на умовах відтермінування оплати протягом 30 календарних днів з моменту підписання видаткової накладної, якщо інші умови додатково не погоджені сторонами у специфікаціях до цього договору.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що оплата ціни (вартості) товару здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок на умовах, визначених в специфікаціях. Оплата ціни (вартості) товару здійснюється на підставі діючого договору та виставленого рахунку на оплату.

На виконання умов договору №121801049 від 01.08.2018 позивач здійснив поставку товару на суму 212550,03грн, що підтверджується видатковими накладними №122109348 від 08.10.2021, №122109160 від 01.10.2021, №122108946 від 24.09.2021, №122108834 від 22.09.2021, №122108704 від 17.09.2021, №122108687 від 17.09.2021, №122108271 від 07.09.2021, №122106693 від 27.07.2021, №122106627 від 23.07.2021, №122106231 від 14.07.2021, №122106150 від 12.07.2021, №122105847 від 06.07.2021, №122105412 від 25.06.2021, №122104735 від 08.06.2021, №122104566 від 03.06.2021, №122104253 від 25.05.2021, №122104228 від 24.05.2021, №122107856 від 25.08.2021, №122107121 від 05.08.2021, №122103665 від 07.05.2021, №122102145 від 22.03.2021 та товарно-транспортирними накладними (а.с.16-55).

За даними позивача відповідач виконав зобов`язання щодо проведення розрахунків за отриманий товар лише частково на суму 37329,58грн.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, за останнім утворилась заборгованість перед позивачем за поставлений товар у розмірі 175220,45грн.

За вказаних обставин, позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості , яка виникла на підставі договору поставки №121801049 від 01.08.2018, з яких: 175220,45грн боргу за поставлений товар та 12473,74грн пені.

Слід зазначити, що під час розгляду справи в суді в період з 13.04.2022 по 02.05.2022 відповідач частково сплатив суму основного боргу у розмірі 32946,78грн, що підтверджується платіжними дорученнями №12833, №12834 від 13.04.2022, №12859 від 22.04.2022 та №12892 від 02.05.2022 (а.с.129-132) .

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення 32946,78грн, основного боргу необхідно закрити за відсутністю предмета спору відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та всі обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з поставки товару, згідно яких у відповідача, внаслідок передання йому позивачем товару на загальну суму 212550,03грн, виник кореспондуючий обов`язок оплатити його.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст.612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами є сталими та триваючими.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що поставка була здійснена в період з 22.03.2021 по 08.10.2021 на підставі 21 видаткової накладної на загальну суму 212550,03грн, які відповідач оплатив лише частково на суму 37329,58грн по окремим видатковим накладним, а саме:

- видаткова накладна №122102145 від 22.03.2021 на суму 3931,03грн оплачена частково у розмірі 3804,00грн; залишок несплаченого боргу становить 127,00грн;

- видаткова накладна №122103665 від 07.05.2021 на суму 8297,60грн оплачена частково у розмірі 6931,02грн; залишок несплаченого боргу становить 1366,00грн;

- видаткова накладна №122104228 від 24.05.2021 на суму 18296,96грн оплачена частково у розмірі 16594,56грн; залишок несплаченого боргу становить 1702,00грн;

- видаткова накладна №122104253 від 25.05.2021 на суму 7326,26грн оплачена частково у розмірі 5000,00грн; залишок несплаченого боргу становить 2326,26грн;

- видаткова накладна №122104566 від 03.06.2021 на суму 17869,04грн оплачена частково у розмірі 5000,00грн; залишок несплаченого боргу становить 12869,04грн.

Таким чином, позивач вказав, що сума основного боргу станом на момент пред`явлення позову складала 175220,45грн (212550,03грн (сума поставки) - 37329,58грн (сума оплати).

Натомість відповідачем на спростування доводів позивача щодо часткової оплати видаткових накладних №122102145 від 22.03.2021, №122103665 від 07.05.2021, №122104228 від 24.05.2021 долучено до матеріалів справи копії платіжних доручень від 11.06.2021 на суму 3931,03грн, №12116 від 03.08.2021 на суму 8297,60грн, від 31.08.2021 на суму 8296,96грн, від 24.09.2021 на суму 5000,00грн та від 30.09.2022 на суму 5000,00грн, які підтверджують оплату товару лише на суму 30525,59грн (а.с.133-137). В графі "призначення платежу" вищевказаних платіжних доручень містяться посилання на дату відповідної видаткової накладної, за яку здійснювалась оплата.

Надані позивачем банківські виписки від 24.05.2021 на суму 7235,71грн, від 02.06.2021 на суму 3551,71грн, від 30.07.2021 на суму 3799,66грн, від 30.07.2021 на суму 6000,00грн (а.с.139-142), суд не приймає як належний доказ оплати відповідачем частково окремих видаткових накладних, оскільки зі змісту реквізиту "призначення платежу" платіжних доручень вбачається, що боржник здійснював платіж кредиторові на виконання іншого грошового зобов`язання, а саме, за видатковими накладними, які не є предметом розгляду у даній справі.

Отже, загальна суму боргу за заявленими позивачем видатковими накладними станом на момент складання позовної заяви становила 182024,44грн, що перевищує розмір основного боргу заявлений позивачем до стягнення з відповідача (175220,45грн).

Відповідно до ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

З огляду на викладене, суд не має права вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача суму боргу більшу аніж заявлено позивачем у позові.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що у відповідача станом на день розгляду справи існує прострочення в оплаті отриманого від позивача товару на підставі договору №121801049 від 01.08.2018 у розмірі 149077,66грн.

Відповідач не надав суду доказів сплати вказаної заборгованості, натомість у відзиві на позовну заяву визнав наявність боргу перед позивачем в сумі 149077,66грн.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 149077,66грн за договором №121801049 від 01.08.2018, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, за порушення строків оплати товару позивач на підставі п.5.4. договору поставки від 01.08.2018 нарахував відповідачу пеню у розмірі 12473,74грн (а.с.56-76).

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки.

Частиною 1 ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що за несвоєчасну оплату за договором покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день протермінування.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок сум пені та періодів їх нарахування, суд встановив, що розрахунок по видатковим накладним №122102145 від 22.03.2021, №122103665 від 07.05.2021 та №122104228 від 24.05.2021 зроблено неправильно, адже позивач не врахував що дані накладні були відповідачем повністю оплачені, хоча і з простроченням терміну, визначеному у договорі поставки.

Так,

- за отриманий товар відповідно до видаткової накладної №122102145 від 22.03.2021 на суму 3931,03грн відповідач мав розрахуватися до 22.04.2021 року включно, тому прострочення має місце з 23.04.2021. Оскільки відповідач повністю оплатив товар 11.06.2021 (а.с.137), то пеню слід нараховувати за період з 23.04.2021 року по 10.06.2021 року на суму 3931,03грн, однак позивач необґрунтовано здійснює нарахування на суму 127,00грн за період з 23.04.2021 по 23.10.2021 (а.с.56);

- за отриманий товар відповідно до видаткової накладної №122103665 на суму 8297,60грн відповідач мав розрахуватися до 06.06.2021 року включно, тому прострочення має місце з 07.06.2021року. Оскільки відповідач повністю оплатив товар 03.08.2021 (а.с.136), то пеню слід нараховувати за період з 07.06.2021 року по 02.08.2021 року на суму 8297,60грн, однак позивач необґрунтовано здійснює нарахування на суму 1366,00грн за період з 07.06.2021 по 07.12.2021 (а.с.57).

- за отриманий товар відповідно до видаткової накладної №122104228 від 24.05.2021 на суму 18296,96грн відповідач мав розрахуватися до 23.06.2021 року включно, тому прострочення має місце з 24.06.2021 року. Оскільки відповідач оплатив товар трьома платежами 31.08.2021, 24.09.2021, 30.09.2021 (а.с.133-135), то пеню слід нараховувати за період з 24.06.2021 року по 30.08.2021 року на суму 18296,96грн, за період з 31.08.2021 по 23.09.2021 на суму 10000,00грн, за період з 24.09.2021 по 29.09.2021 на суму 5000,00грн, однак позивач необґрунтовано здійснює нарахування на суму 1702,00грн за період з 24.06.2021 по 24.12.2021 (а.с.58).

За приписами ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, тому не може самостійно змінювати суми, на які проводить нарахування позивач.

В межах заявлених позивачем сум, суд за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" здійснив власний розрахунок пені по видатковим накладним №122102145 від 22.03.2021, №122103665 від 07.05.2021 та №122104228 від 24.05.2021.

За розрахунком суду пеня на заборгованість у розмірі 127,00грн за період з 23.04.2021 року по 10.06.2021 року складає 2,56грн; на заборгованість у розмірі 1366,00грн за період 07.06.2021 року по 02.08.2021 складає 32,41грн; на заборгованість у розмірі 1702,00грн за період 24.06.2021 року по 29.09.2021 складає 72,70грн.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, яка нарахована за неналежне виконання відповідачем договору поставки №121801049 від 01.08.2018 щодо оплати товару, поставленого відповідно до видаткових накладних №122109348 від 08.10.2021, №122109160 від 01.10.2021, №122108946 від 24.09.2021, №122108834 від 22.09.2021, №122108704 від 17.09.2021, №122108687 від 17.09.2021, №122108271 від 07.09.2021, №122106693 від 27.07.2021, №122106627 від 23.07.2021, №122106231 від 14.07.2021, №122106150 від 12.07.2021, №122105847 від 06.07.2021, №122105412 від 25.06.2021, №122104735 від 08.06.2021, №122104566 від 03.06.2021, №122104253 від 25.05.2021, дійшов висновку, що розрахунок у цій частині є арифметично вірним та відповідає встановленим судом обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Доводи відповідача стосовного того, що позивач не врахував вимоги ч.6 ст.232 ГПК України спростовуються матеріалами справи, оскільки з розрахунку пені вбачається, що позивачем проведені нарахування окремо по кожній видатковій накладній в межах 6 місячного строку.

Таким чином, загальна суму пені становить 12317,97грн. Вимога про стягнення 155,77грн пені заявлена безпідставно та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст.73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідач не спростував визнані судом обґрунтованими позовні вимоги, та не надав доказів, які могли б свідчити про належне виконання ним зобов`язання щодо оплати поставленого товару у визначений договором строк. Натомість, у відзиві на позовну заяву визнав, що сума основного боргу становить 149077,66грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 149077,66грн основного боргу та 12317,97грн пені.

Суд відмовляє в позові в частині стягнення 155,77грн пені та закриває провадження у справі в частині стягнення 32946,78грн основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п.1 ч.2 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру визнаних судом обґрунтованими позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 2813,08грн судового збору.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ФОП Томчука А.М. до ТОВ "СПІКО" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПІКО" (вул.Володарського, 151-А, с.Мирне, Житомирський район, Житомирська область, 13308, ) на користь Фізичної особи-підприємця Томчука Андрія Михайловича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

- 149077,66грн основного боргу;

- 12317,97грн пені;

- 2813,08грн судового збору.

3. В позові відмовити в частині стягнення 155,77грн пені.

4. Закрити провадження у справі в частині стягнення 32946,78грн основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 23.06.22

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- у справу

2,3- сторонам (рек)