ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" червня 2022 р. Справа№ 910/10353/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 29.06.2022 року у справі №910/10353/21 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021, повний текст якого складено 22.11.2021

у справі №910/10353/21 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання недійсними окремих положень договору.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - КПТМ "Криворіжтепломережа", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідач) про визнання недійсними пунктів 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3493/18-КП-5/ПТ, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладеного між сторонами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір фактично містить умови, за якими заздалегідь визначено (обмежено) розмір збитків відповідача у разі порушення зобов`язань позивачем, що суперечить сутності інституту цивільної відповідальності у вигляді відшкодування збитків та приписам ст. 3, 6, 22, 509, 623, 627, 632 Цивільного кодексу України, ст. 189, 191, 224, 225 Господарського кодексу України, ст. 10, 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21 та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач покликається на те, що суд першої інстанції при вирішенні справи не застосував матеріальні норми права, що регулюють спірні правовідносини, чим було порушено норми процесуальних норм щодо законності та обґрунтованості рішення.

Крім того скаржник зазначає, що пункти договору не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (що є порушенням ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу), оскільки сторони не знали, та не могли знати на перед про кліматичні (погодні) умови, які безпосередньо впливають на відібраний обсяг газу. А відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Скаржник також вказує, що норму, за якою передбачалося право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків (а суд визначив данні збитки як штраф), що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов`язання чи строків порушення зобов`язання сторонами, було вилучено із законодавства.

Також, на переконання скаржника, суд першої інстанції не звернув увагу на окремі, самостійні підстави щодо визнання оспорюваних пунктів не дійсними, а саме: пункти договору суперечили абз. 4 п. 3 розд. II Правил постачання природного газу; договір постачання природного газу укладається на весь очікуваний обсяг споживання природного газу в розрахунковому періоді, необхідний споживачу, або по його точці комерційного обліку, якій присвоєно окремий EIC-код; пункти договору суперечили законодавству щодо заборони сторонам змінювати державні регульованi цiни на власний розсуд; пункти не носили відновлюючої функції для економічного стану АТ НАК «Нафтогаз Україна», а носили фактично функцію покарання для КПТМ «Криворіжтепломережа»; пункти дозволяли АТ НАК «Нафтогаз Україна» автоматично (без доведення) стягувати з КПТМ «Криворіжтепломережа» грошові кошти у вигляді примарних збитків, що можна вважати безпідставним збагаченням, а КПТМ «Криворіжтепломережа», за таких умов несе фінансовий тягар; позивач не в змозі поновити свої порушені права, без визнання недійсними діючих пунктів договору в редакції відповідно додаткової угоди.

Крім того, скаржник вказує, що змінам у законодавстві - Правилах постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила), в більший частині слугував факт подання адміністративного позову до Окружного адміністративного суду міста Києва КПТМ «Криворіжтепломережа» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправним, незаконним та скасування пункту 1 розділу 6 та пункту 10 розділу 2 Правил.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2021, вказану скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

13.12.2021 суддя Майданевич А.Г. заявив про самовідвід від розгляду справи 910/10353/21. Заява судді про самовідвід заявлена з метою недопущення сумнів в неупередженості суду, що можуть виникнути у зв`язку з тим, що близькі родичі судді працюють в Акціонерному товаристві "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 заяву про самовідвід судді Майданевича Анатолія Григоровича від розгляду справи №910/10353/21 задоволено та матеріали даної справи передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2021, вказану вище апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21; розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21 призначено на 02.02.2022 о 13:45 год.; витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10353/21; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

29.12.2021 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

05.01.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

21.01.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив про те, що він як виробник теплової енергії не може бути обмежений у споживанні газу, тим більше встановленням відповідальності у договорі за недобір чи перевитрату обсягів природного газу.

25.01.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказує на те, що доводи скаржника не спростовують законні та обґрунтовані висновки суду першої інстанції.

01.02.2022 на електрону адресу Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшла заява, в якій просить проводити судове засідання без його участі та задовольнити апеляційну скаргу.

Судове засідання 02.02.2022 не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці.

У зв`язку з виходом судді Тищенко А.І. з відпустці, а також з метою здійснення подальшого розгляду апеляційної скарги Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21 у визначеному раніше складом суду, ухвалою суду від 07.02.2022 розгляд вказаної скарги призначено на 16.03.2022.

14.03.2022 на електрону адресу Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшла заява, в якій просить проводити судове засідання без його участі та задовольнити апеляційну скаргу.

16.03.2022 розгляд вказаної апеляційної скарги не відбувся у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України.

У зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, розпорядженням в.о. керівника апарату суду №09.1-08/1501/22 від 13.04.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/10353/21.

Так, за наслідками проведення перерозподілу справи №910/10353/21, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В., а також розгляд вказаної скарги призначено на 29.06.2022 о 14:15 год.

Скаржник наданим йому процесуальним правом не скористався та у судове засідання, яке відбулося 29.06.2022, не з`явився та своїх представників не направив. При цьому, 29.06.2022 на електрону адресу Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшла заява, в якій просить проводити судове засідання без його участі та задовольнити апеляційну скаргу.

Враховуючи викладене та те, що явка представників учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення їх не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності скаржника.

29.06.2022 в судовому засіданні представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарг та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05.10.2018 відповідачем, як постачальником, та позивачем, як споживачем, був укладений договір №3493/18-КП-5/ПТ (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачу у 2018 році природний газ, а споживач - оплатити його на умовах цього договору.

30.11.2018 між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до Договору, відповідно до умов якої були внесені такі зміни:

- якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5 % відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений у пункті 2.1 Договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному пунктом 5.7 Договору. При цьому, розмір визначається наступним чином:

- якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний (розрахунковий) період;

- якщо фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаній відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою

В = (Vф - Vп) x Ц х K,

де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;

Vп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період;

Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу;

K - коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5 (п.3.13 Договору);

- відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13 договору, здійснюється наступним чином:

- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 Договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб.м) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 Договору, розраховує збитки, відповідно до підпунктів 3.13.1 та 3.13.2 пункту 3.13 Договору;

- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;

- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії, зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії;

- у разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних умовах, визначених Договором та чинним законодавством України (пункт 5.7 Договору).

Спір у даній справі стосується правомірності умов договору та наявності або ж відсутності підстав для визнання його положень недійсними.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом ст. 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/18374/19.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пункту договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними, порушення такими умовами прав та законних інтересів позивача, а також ефективність обраного способу захисту.

За доводами скаржника п. 3.13 та п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 30.11.2018) підлягають визнанню недійсними, оскільки не відповідають нормам ст. 3, 6, 22, 509, 623, 627 Цивільного кодексу України, ст. 189, 191, 224, 225 Господарського кодексу України та засадам добросовісності, розумності і справедливості. Зокрема, на думку заявника, умовами вказаних пунктів договору визначено несправедливий обсяг відповідальності споживача перед постачальником - монополістом, з огляду на непропорційність відповідності наслідками правопорушення. Крім того, скаржник посилається на те, що при визначенні умов договору в частині встановлення договірного розрахунку збитків, сторони застосував не чинний закон, що є порушенням приписів ст. 5 Цивільного кодексу України в частині дії актів цивільного законодавства в часі.

Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 Цивільного кодексу України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 281/129/17 та від 11.11.2020 у справі № 591/3176/17.

Під імперативною нормою слід розуміти, норму яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що всупереч викладеного, скаржником не наведено жодної імперативної правової норми, якій би суперечили п. 3.13 та п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018), укладеного між сторонами.

При цьому посилання скаржника на норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо визначення збитків та складових, необхідних для виникнення у особи права на їх відшкодування не свідчить про те, що оспорювані умови договору викладено із відступленням від імперативної норми, а тому такі доводи скаржника відхиляються як необґрунтовані.

Обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. У даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення п. 3.13 та п. 5.7 договору його прав і законних інтересів КПТМ «Криворіжтепломережа», а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останніх недійсними (ефективний спосіб захисту).

Визначення сторонами у договорі певного порядку відшкодування збитків не є виключною та беззаперечною підставою для застосування такої міри відповідальності. Таке положення не може нівелювати тієї обставини, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.

Так, заявник повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань і завданими збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань.

Отже, визначення в оспорюваних пунктах договору обов`язку споживача відшкодувати постачальнику збитків не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення суми. Вказане право на стягнення збитків з споживача (не звільняє постачальника від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому ГПК України.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 910/4608/20.

Такі висновки суду касаційної інстанції також спростовують посилання скаржника про невідповідність оспорюваних умов договору принцам справедливості, добросовісності й розумності. А тому такі доводи визнаються необґрунтованими.

У постанові від 30.09.2020 у справі № 559/1605/18 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування п. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України, вказавши, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору - у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

- наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно з частиною п`ятою статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);

- якщо зі змісту акта цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);

- якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акта цивільного законодавства слідує з його змісту.

Так, Додаткова угода № 4, якою були внесені спірні пункти Договору, була укладена 30.11.2018, згідно з чинною на той період редакцією п. 1 Розділу VІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496, де було передбачено, що відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, постачальнику здійснюється таким чином та в таких випадках:

1) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг споживання природного газу, що закуплений постачальником за договором постачання природного газу, буде менший від підтвердженого обсягу природного газу (за умови, що підтверджений обсяг відповідав замовленому споживачем), постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків у розмірі не більше подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу газу за звітний період;

2) якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу його постачальником буде перевищувати підтверджений обсяг природного газу на цей період, постачальник має право вимагати від споживача відшкодування збитків за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:

В = (Vф-Vn)хЦхК,

де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за договором на постачання природного газу;

Уп - підтверджений обсяг природного газу на розрахунковий період;

Ц - ціна природного газу за договором постачання природного газу;

К- коефіцієнт, який визначається постачальником та не може перевищувати 0,5.

Абзац перший пункту 1 розділу був змінений Постановою НКРЕКП лише 07.10.2019. Відповідно до цих змін і було додано виключення, згідно з яким відшкодування збитків споживачем, що не є побутовим, не стосується споживачів, постачання яким здійснюється в рамках виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України на суб`єктів ринку природного газу на підставі статті 11 Закону України "Про ринок природного газу".

Проте на момент укладення угоди даний пункт Правил постачання природного газу був чинним та був змінений лише 07.10.2019.

Натомість на момент укладення Договору вказані спірні положення Правил постачання природного газу були чинні, а отже належали до застосування у положеннях договору на постачання природного газу.

Загальний принцип права, закріплений в частині першій ст. 58 Конституції України, передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 "У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)" зазначено, що принцип незворотності дії законів та нормативно-правових актів у часі закріплений у частини першої ст. 58 Конституції України. Цей принцип треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, дія закону чи іншого нормативно - правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з гарантій правової стабільності. Надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відтак, Додаткова угода № 4 до Договору була укладена відповідно до норм чинного законодавства.

Підписавши Договір, а також Додаткову угоду № 4 до Договору, якою передбачені спірні пункти Договору, позивач був ознайомлений як з умовами Договору, так і з Правилами постачання природного газу, відповідно до яких дана умова була включена до Договору.

Наведене свідчить, що твердження позивача про те, що умови Договору є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків, є необґрунтованими, оскільки можливість відшкодування збитків у такий спосіб була прямо передбачена Правилами постачання природного газу та стосується виконання спірних пунктів правочину.

При цьому обставини відшкодування шкоди та правова природа збитків не є підставою недійсності правочину чи його окремих пунктів; вказані обставини є предметом доказування у справі в межах провадження про стягнення збитків.

Щодо доводів позивача про порушення спірними умовами Договору вимог імперативного законодавства та посилання на те, що оскаржувані пункти Договору перешкоджають поновити порушені права позивача без визнання їх недійсними, колегія суддів зазначає таке.

Під імперативною нормою слід розуміти норму, яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.

Однак скаржником не наведено жодної імперативної правової норми, якій би суперечили п.п. 3.13 та 5.7 Договору (в редакції Додаткової угоди № 4).

При цьому, посилання скаржника на норми ЦК України та ГК України щодо визначення збитків та складових, необхідних для виникнення в особи права на їх відшкодування, не свідчить про те, що оспорювані умови Договору викладено із відступленням від імперативної норми.

Вказані обставини свідчать про відсутність підстав для визнання недійсними спірних пунктів Договору в редакції Додаткової угоди № 4, а також відсутність підстав вважати, що вказаними умовами порушуються права та інтереси позивача як споживача природного газу, а також норми законодавства України.

Крім того, пункти 3.13 та 5.7 Договору (в редакції Додаткової угоди №4) є чіткими та однозначними, які визначають суть порушення - споживання споживачем обсягу газу в обсязі більшому або меншому від погодженого сторонами на 5 відсотків, та наслідки такого порушення - обов`язок споживача сплатити кошти у визначених порядку та розмірі.

Більше того, оскільки умовами Договору передбачено механізм коригування обсягів природного газу шляхом укладення додаткової угоди, то колегія суддів вважає, що умовами Договору визначений інструмент, що надає можливість уникнути позивачу застосування відповідальності за споживання обсягу газу у більшому або меншому розмірі на 5% від погодженого сторонами обсягу.

Безпідставними є посилання скаржника на наявність дефекту волі КПТМ «Криворіжтепломережа» з огляду на те, що нормами чинного законодавства чітко визначено перелік правочинів, які кваліфікуються як такі, що укладені з дефектом волі, зокрема, правочин, який вчинено під впливом помилки; правочин, який вчинено під впливом обману; правочин, який вчинено під впливом насильства; правочин, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини, фіктивний правочин.

Скаржником не доведено суду апеляційної інстанції наявності підстав вважати оспорювані умови договору такими, що вчинені з дефектом волі.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2495/20.

Наявності вказаних вище складових предмету доказування у спорах щодо фіктивності правочину скаржником належними та допустимими доказами не доведено.

Відтак, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Порушень судом першої інстанції норм процесуального права в розумінні частини третьої ст. 277 ГПК України, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а також неправильного застосування норм матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Крім того, аналізуючи повноту дослідження судом першої інстанції обставин справи та обґрунтування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотримано обов`язок щодо надання оцінки аргументам учасників справи, що відносяться до предмету спору, та не вбачає порушення останнім норм процесуального права, в частині надання оцінки доводам позивача. До того ж, у оскаржуваному судовому рішенні належним чином зазначені підстави, на яких останнє ґрунтується, що відповідає усталеній практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі та у відповіді на відзив, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на правильне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.269, 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2021 у справі №910/10353/21 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа».

4.Матеріали справи №910/10353/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 30.06.2022.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

В.В. Куксов