ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2022 р. Справа№ 910/5041/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Михальської Ю.Б.

Розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5041/21 (суддя Мудрий С.М., м. Київ),

за позовом Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни, Полтавська обл.,

м. Лубни,

до Фізичної особи-підприємця Панасюка Сергія Миколайовича, м. Київ

про стягнення 131 154,51 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Кочерга Людмила Іванівна (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця Панасюка Сергія Миколайовича (далі - відповідач) про стягнення 49 000,51 грн збитків, заподіяних безпідставною відмовою відповідача від виконання зобов`язань орендаря за договором від 28.10.2019 № 28-10-19/5Л та вчинення останнім перешкод у користуванні позивачем об`єктом оренди , а також 82 154,00 грн вартості безпідставно набутого майна.

Позов обґрунтований тим, що всупереч вимогам укладеного між сторонами договору №28-10-19/5Л 12.03.2020 з невідомих причин відповідачем було відключено електроенергію від орендованої позивачем торгової площі. Та, 16.03.2020 позивача та її найманого працівника взагалі не допустили до орендованого приміщення, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 49 000,51 грн збитків, заподіяних безпідставною відмовою відповідача від виконання зобов`язань орендаря за договором від 28.10.2019 № 28-10-19/5Л та вчинення останнім перешкод у користуванні позивачем об`єктом оренди, а також 82 154,00 грн вартості безпідставно набутого майна.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5041/21 у задоволенні позову відмовлено.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни на користь Фізичної особи-підприємця Панасюка Сергія Миколайовича витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 200,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що у відповідача були наявні підстави для односторонньої відмови від договору від 28.10.2019 №28-10-19/5Л (порушення строків оплати орендних платежів, відсутність доказів оплати за перший та останній місяць суборенди), а також, що сторонами підписані додаткова угода №1 від 02.03.2020 до договору та акт приймання-передачі від 06.03.2020 до договору, звільнення об`єкта суборенди власним силами від речей суборендаря здійснювалося відповідно до умов договору (пункт 2.6 договору), майно суборендаря прийнято на відповідальне зберігання та відсутність вини відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням Фізична особа-підприємець Кочерга Людмила Іванівна (далі - скаржник) звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 по справі №910/5041/21 і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 594, 598, 628, 782,1166, 1192, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, ст.ст. 188, 224 Господарського кодексу України та процесуального права, а саме: ст.ст. 2, 74, 207, 126, 210, 236, 247 Господарського процесуального кодексу Українию Також, на думку скаржника, в ході розгляду справи судом першої інстанції було однобічно та не в повному обсязі досліджено письмові докази, не заслухано у відкритому судовому процесі пояснення учасників справи та свідків, викладені в заявах по суті справи.

Крім того, заявник апеляційної скарги зазначає, що місцевим господарським судом не було враховано та не досліджено обставин з відкритого кримінального провадження №40000088 за фактами, які є предметом доказування у даній госпордарській справі та які заперечуються віжповідачем, натомість, на думку позивача, судом першої інстанції було надано перевагу доказам відповідача, зокрема, письмовим поясненням зацікавлених свідків, які суперечать матеріалам досудового розслідувння. Також вказує про те, що позивача на було належним чином повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції, що позбавило позивача на подання заперечень, клопотань.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

15.09.2021 від відповідача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5401/21 залишити без змін.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу відповідача указував на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції повністю відповідає дійсним обставинам справи, є законним та обґрунтованим.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Разіна Т.І., суддів: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 відмовлено у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни про відстрочення у сплаті судового збору; апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №910/5041/21 вирішено залишити без руху.

02.08.2021 до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни надійшла заява, зокрема, із доказами сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2021 відмовлено у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни про розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі №910/5041/21 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи; відкрито апеляційне провадження у справі № 910/5041/21; розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5041/21 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розпорядженням керівника апарату суду від 02.11.2021 № 09.1-08/5578/21 у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5041/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5041/21 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як убачається із матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 28.10.2019 між Фізичною особою-підприємцем Панасюк Сергієм Миколайовичем (за договором - орендар) та Фізичною особою-підприємцем Кочергою Людмилою Іванівною (за договором - суборендар) укладено договір №28-10-19/5 Л суборенди (далі -Договір), за умовами якого орендар передає, а суборендар приймає у тимчасове платне користування частину нежитлових приміщень, загальною площею 3,0 кв.м. Об`єкт суборенди розташований на 1 (першому) поверсі в будівлі за адресою: місто Лубни, проспект Володимирський, будинок 98.

За умовами пункту 1.1.2. Договору орендар користується об`єктом суборенди на підставі договору оренди від 28.10.2019 № 28-10/19/01Л, укладеного між Приватним підприємством "ТОМС" (за договором - орендодавець) та орендарем.

Об`єкт суборенди може використовуватись суборендарем виключно з метою розміщення кафетерію (пункт 1.2. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору об`єкт суборенди передається суборендарю у стані, що відповідає цільовому призначенню, вказаному у пункті 1.2 цього договору, не пізніше 01.11.2019 орендарем за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною цього Договору, в якому сторони зазначають площу приміщення, що передається в суборенду та стан об`єкта суборенди.

Згідно з п. 2.5. Договору обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає об`єкт суборенди іншій стороні договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і скріплення печатками сторін (у випадку їх наявності) та діє до закінчення строку суборенди. Строк суборенди обчислюється з дня підписання обома сторонами і скріплення печатками сторін (у випадку їх наявності) акта приймання-передачі, передбаченого пунктом 2.1 цього Договору та триває до 31.10.2020 року включно (п. 4.1. Договору).

Згідно з п. 4.2. Договору сторони мають право достроково розірвати цей договір у випадках, передбачених чинним законодавством України або цим Договором.

Відповідно до п. 5.1. Договору плата за суборенду нараховується та сплачується з дати підписання сторонами акта приймання-передавання, передбаченого пунктом. 2.1 цього Договору, за кожен місяць строку суборенди у строк, передбачений пунктами 5.3, 5.4 даного Договору.

Починаючи з дати підписання акта приймання-передавання до 30.06.2020 ставка суборенди за 1 квадратний метр за даним договором складає: 495,00 грн без урахування ПДВ (п. 5.2. Договору).

За умовами п. 5.3. Договору плата за суборенду за перший та останній місяці строку суборенди розраховується за правилами, викладеними у пункті 5.2. оговору, та сплачується шляхом 100% оплати на поточний рахунок орендаря протягом 5 календарних днів з дати підписання обома сторонами даного договору.

Плата за суборенду за наступні місяці строку суборенди розраховується за правилами, викладеними у пункті 5.2. Договору та проводиться суборендарем шляхом 100% попередньої оплати на поточний рахунок орендаря до 5 числа поточного місяця строку суборенди (пункт 5.4. Договору).

Відповідно до п. 8.1. Договору всі зміни та доповнення до нього є чинними, якщо вони оформлені у письмовому вигляді за належними підписами повноважних представників обох сторін.

Всі додатки до цього договору є його невід`ємною частиною (п. 8.2. Договору).

За умовами п. 8.3. Договору сторони мають достроково припинити дію даного Договору в односторонньому порядку шляхом направлення іншій стороні письмового повідомлення не пізніше ніж за 2 місяці до бажаної дати припинення цього Договору. В інших випадках дострокове розірвання договору можливо тільки у випадках, передбачених чинним законодавством України та/або умовами цього Договору.

Пунктом 8.4. договору встановлено, що орендар має право відмовитися від цього договору і вимагати повернення об`єкта суборенди, якщо суборендар не вносить суборендну плату та/або інші платежі, передбачені цим договором, протягом 2-х місяців поспіль. У разі відмови орендарем від цього договору він є розірваним з моменту направлення орендодавцем повідомлення суборендарю про відмову від цього Договору.

У випадку дострокового розірвання договору з вини або з ініціативи суборендаря сплачена суборендна плата не повертається (пункт 8.5 договору).

01.11.2019 між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі до Договору суборенди від 28.10.2019 № 28-10-19/5Л, в якому зазначено, що орендар передає, а суборендар приймає у користування частину нежитлових приміщень загальною площею 3,0 кв.м. Об`єкт суборенди розташований на 1 поверсі в будівлі за адресою: місто Лубни, проспект Володимирський, будинок 98. Суборендар підтверджує, що об`єкт суборенди передається орендарем в технічно справному стані та може використовуватись суборендарем відповідно до умов договору. Даний акт є невід`ємною частиною договору та набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін (у випадку їх наявності).

В матеріалах справи наявні рахунки фактури від 31.01.2020 № 3101-11 на загальну суму 442,07 грн (відшкодування комунальних послуг, відшкодування експлуатаційних послуг за січень 2020 року), від 29.02.2020 № 2902-09 на загальну суму 393,56 грн (відшкодування комунальних послуг, відшкодування експлуатаційних послуг за лютий 2020 року), від 05.02.2020 № 2902-03 на загальну суму 1485,00 грн (оренда нежитлових приміщень за лютий 2020 року), а також квитанції від 12.03.2020 № 0.0..1 на суму 442,07 грн (призначення платежу: відшкодування витрат за комунальні послуги), від 12.03.2020 №0.0..1 на суму 1 485,00 грн (призначення платежу: орендна плата), від 19.02.2020 № 0.0..1 на суму 1 485,00 грн (призначення платежу: орендна плата), від 19.02.2020 № 0.0..1 на загальну суму 442,07 грн. (призначення платежу: відшкодування витрат за комунальні послуги).

Фізична особа-підприємець Кочерга Людмила Іванівна обґрунтовує позовні вимоги тим, що після підписання акта приймання-передачі від 01.11.2019 не було жодного юридичного факту несплати позивачем як суборендарем (наймачем) орендної, сторони не досягли до цього часу жодної домовленості стосовно дострокового розірвання договору та не підписували з цього приводу будь-яких додаткових угод, були відсутні підстави для одностороннього розірвання договору, натомість відповідач в односторонньому порядку припинив угоду із позивачем. Крім того, скаржник зазначає, що 12.03.2020 з невідомих причин відповідачем було відключено електроенергію від орендованої позивачем торгової площі та 16.03.2020 позивача та її найманого працівника взагалі не допустили до орендованого приміщення, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 49 000,51 грн збитків, заподіяних безпідставною відмовою відповідача від виконання зобов`язань орендаря за договором від 28.10.2019 № 28-10-19/5Л та вчинення останнім перешкод у користуванні позивачем об`єктом оренди, а також 82 154,00 грн вартості безпідставно набутого майна.

Відповідач, в свою чергу, обґрунтовує свої заперечення тим, що з моменту укладення договору позивач систематично затримувала оплату, про що 28.01.2020 їй було письмово повідомлено та додатково роз`яснено представником відповідача, а також не здійснена оплата за перший та останній місяці оренди. Також відповідач вказує на те, що майно прийнято на відповідальне зберігання, в зв`язку з тим, що позивач відмовилась звільнити приміщення та вивезти своє майно. Крім того, на думку відповідача, у даних правовідносинах відсутнє порушення зобов`язання з боку останнього.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог статті 86 ГПК України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами частини 1 статті 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до частин 1, 5 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до частини 4 статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з частиною 1 статті 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (частина 3 статті 774 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до положень статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Так, судом було встановлено, що 28.10.2019 між Фізичною особою-підприємцем Панасюк Сергієм Миколайовичем та Фізичною особою-підприємцем Кочергою Людмилою Іванівною (за договором - суборендар) укладено договір №28-10-19/5 Л суборенди, за умовами якого орендар передає, а суборендар приймає у тимчасове платне користування частину нежитлових приміщень, загальною площею 3,0 кв.м. Об`єкт суборенди розташований на 1 (першому) поверсі в будівлі за адресою: місто Лубни, проспект Володимирський, будинок 98.

01.11.2019 між позивачем та відповідачем підписано без зауважень акт приймання-передачі спірного нерухомого майна.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що після підписання акта приймання-передачі від 01.11.2019 не було жодного юридичного факту несплати позивачем як суборендарем (наймачем) орендної, сторони не досягли до цього часу жодної домовленості стосовно дострокового розірвання договору та не підписували з цього приводу будь-яких додаткових угод, були відсутні підстави для одностороннього розірвання договору, натомість відповідач в односторонньому порядку припинив угоду з позивачем.

В матеріалах справи наявні рахунки фактури від 31.01.2020 № 3101-11 на загальну суму 442,07 грн (відшкодування комунальних послуг, відшкодування експлуатаційних послуг за січень 2020 року), від 29.02.2020 № 2902-09 на загальну суму 393,56 грн (відшкодування комунальних послуг, відшкодування експлуатаційних послуг за лютий 2020 року), від 05.02.2020 № 2902-03 на загальну суму 1 485,00 грн (оренда нежитлових приміщень за лютий 2020 року).

Також матеріали справи містять квитанції від 12.03.2020 № 0.0..1 на суму 442,07 грн (призначення платежу: відшкодування витрат за комунальні послуги), від 12.03.2020 № 0.0..1 на суму 1 485,00 грн (призначення платежу: орендна плата), від 19.02.2020 № 0.0..1 на суму 1 485,00 грн (призначення платежу: орендна плата), від 19.02.2020 № 0.0..1 на загальну суму 442,07 грн (призначення платежу: відшкодування витрат за комунальні послуги).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що доводи позивача про відсутність жодного юридичного факту несплати позивачем як суборендарем (наймачем) орендної плати не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, зокрема вищевказаними квитанціями, оскільки сплата орендної плати здійснювалася з порушенням строків, встановленими пунктом 5.4 договору. Крім того, відсутні докази сплати орендної плати за перший і останній місяць місяці суборенди, встановленим вищенаведеним пунктом договору.

Таким чином, у відповідача були підстави для односторонньої відмови від спірного договору.

Також, позивач зазначає, що не було жодних вимог про сплату заборгованості щодо орендної плати, повідомлень про дострокове розірвання договору не отримувала. Ні позивач, ні уповноважений представник позивача не отримували та не підписували додаткових угод про розірвання договору.

За умовами пункту 12.9 договору будь-які повідомлення та заяви, що подаватимуться сторонами, мають бути складені у письмовій формі і вручатись особисто або надсилатись за посередництвом кур`єрського підприємства чи поштою рекомендованим листом із повідомленням про вручення (з оплатою за пересилку) на адреси, вказані у цьому договорі.

Орендар також має право вручати суборендарю листи та заяви безпосередньо на об`єкті суборенди під підпис уповноваженого працівника суборендаря. Вищенаведені адреси дійсні до моменту письмового повідомлення однією зі сторін другій стороні про зміну місцезнаходження.

Так, з метою повідомлення позивача про одностороннє розірвання договору відповідачем неодноразово здійснені спроби особистого вручення письмових листів від 28.01.2020 № 01П/01-20, від 27.02.2020 № 02П/02-20, від 02.03.2020 № 02-03/1. Наведені листи наявні у матеріалах справи.

На листах від 28.01.2020 № 01П/01-20 та від 02.03.2020 № 02-03/1 здійснені відмітки « 28.01.2020 отримав», « 04.03. отримала», але без підписів та зазначення особи.

В той же час, в матеріалах справи наявні акти про відмову отримувати (надавати розписку про отримання) повідомлення, листа, вимоги від 28.01.2020, 07.02.2020, 27.02.2020, 02.03.2020 з підписами представника Панасюка С.М. - ОСОБА_1, представників ТРЦ "Депот" - ОСОБА_2, Ю.О. Белан.

В матеріалах справи також наявні нотаріально завірені заяви свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до яких, вищевказані листи вручалися особисто Фізичній особі-підприємцю Кочерзі Людмилі Іванівні чи її працівнику. На деяких листах є відмітки про отримання, але без особистих підписів отримувача про що складені вищезазначені акти.

Відповідно до частини 1 статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин 1, 2 статті 88 ГПК України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.

Враховуючи вищевикладене, позиція позивача про те, що ні нею особисто, ні її уповноваженою особою не отримували жодних повідомлень та/або листів, в яких містилася інформація про дострокове розірвання договору, про наявність заборгованості не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

Також судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги доводи позивача, що не було підписано додаткової угоди про розірвання договору та акта приймання-передачі до договору, за яким повертається орендарю об`єкт суборенди, оскільки в матеріалах справи наявна від 02.03.2020 додаткова угода № 1 до договору та від 06.03.2020 акт приймання-передачі до договору.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 02.03.2020 цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплений печатками сторін (у випадку їх наявності) та діє до закінчення строку дії оренди. Строк суборенди обчислюється з моменту передання орендарем об`єкта оренди суборендарю у користування за актом приймання-передачі в порядку, передбаченому пунктом 2.1 цього договору та триває до 06.03.2020 включно.

Згідно з пунктом 2.3 договору об`єкт суборенди повертається орендарю суборендарем за актом приймання-передачі, в якому сторони зазначають площу приміщення, що повертається та його стан на момент повернення, в день закінчення строку цього договору або в разі дострокового припинення цього договору - в день припинення цього договору.

Відповідно до акта приймання-передачі від 06.03.2020 до договору оренди від 28.10.2019 № 28-10-19/5Л суборендар передав, а орендар прийняв частину нежитлового приміщення загальною площею 3,00 кв.м. Об`єкт суборенди розташований на 1 (першому) поверсі в будівлі за адресою: місто Лубни, проспект Володимирський, будинок 98. Об`єкт суборенди, що повертається суборендарем орендарю, знаходиться в технічно справному стані. Об`єкт суборенди переданий орендарю з урахуванням нормального зносу.

Додаткова угода № 1 від 02.03.2021 та акт прийому-передачі від 06.03.2020 містить підписи сторін.

Фізична особа-підприємець Кочерга Людмила Іванівна вказує на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які виявилися у захопленні 16.03.2020 орендованого позивачем об`єкта суборенди, а також вчинення перешкод у користуванні орендованим майном, позивачу було спричинену майнову шкоду в розмірі 57 675,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (частина 3 статті 22 ЦК України).

За умовами пункту 2.6 договору, у випадку не підписання суборендарем з будь-яких причин акта приймання-передачі при закінченні строку (достроковому припиненні) цього договору та/або наявності заборгованості суборендаря зі сплати за суборенду та інших платежів, передбачених за цим договором, та/або відмови від звільнення об`єкта суборенди, орендар вправі обмежити суборендарю доступ до об`єкта суборенди, власним силами звільнити об`єкт суборенди від речей суборендаря, що знаходиться в ньому, і передати вказаний об`єкт у користування третім особам. У цьому випадку комісією, призначеною Орендарем, складається акт, в якому вказується перелік майна суборендаря, яке знаходиться на об`єкті суборенди, та його кількість, після чого орендар направляє письмо повідомлення суборендарю про притримання майна суборендаря, в якому визначає умови повернення суборендарю такого майна. При цьому орендар не несе ризик випадкового знищення або випадкового пошкодженням майна суборендаря і не відшкодовує всі збитки, заподіяні майну такими діями.

16.03.2020 складено акт приймання матеріальних цінностей, відповідно до якого прийнято на відповідальне зберігання матеріальні цінності, згідно з описом, який додається та є невід`ємною частиною цього акту.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що даний акт приймання матеріальних цінностей від 16.03.2021 наданий позивачем разом з описом матеріальних цінностей, описом залишків розмінної монети, актом про знищення (утилізацію) продукції та довіреністю на Шукрі Олександра Шукрійовича, свідчить про повідомлення позивача про перелік матеріальних цінностей. які передано відповідачем на відповідальне зберігання.

Заперечення позивача щодо повноважень Шукрі Олександра Шукрійовича щодо вивезення майна спростовуються, долученою разом з позовом довіреністю на Шукрі Олександра Шукрійовича.

Також, місцевий господарський суд обґрунтовано спростовував аргументи позивача про відсутність позивача під час підписання акта приймання матеріальних цінностей від 16.03.2020, оскільки, умовами договору не передбачена обов`язкова присутність позивача чи його представника під час підписання акта приймання матеріальних цінностей.

Вимоги позивача про стягнення збитків у вигляді оплати праці найманому працівнику та сплата ЄСВ є необґрунтованими, оскільки, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України.

Також судом визнаються необґрунтованими посилання позивача на статтю 1213 ЦК України, оскільки майно знаходиться на відповідальному зберіганні відповідно до акта приймання матеріальних цінностей від 16.03.2020.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у відповідача були наявні підстави для односторонньої відмови від договору від 28.10.2019 №28-10-19/5Л, а також те, що сторонами підписані додаткова угода №1 від 02.03.2020 до договору та акт приймання-передачі до договору від 06.03.2020, звільнення об`єкта суборенди власним силами від речей суборендаря здійснювалося відповідно до умов пункту 2.6 договору, майно суборендаря прийнято на відповідальне зберігання, та відсутності вини відповідача, у зв`язку з чим погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених витрат на правничу допомогу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України ).

Згідно із статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у абзаці 3 пункту 6.5 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну "фактично понесені" витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром "фактично понесеними". З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Тогджу проти Туреччини", заява № 27601/95, пункт. 158, від 31.05.2005; "Начова та інші проти Болгарії", заяви №№ 43577/98 і 43579/98, пункт 175, ECHR 2005 VII; "Імакаєва проти Росії", заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; "Карабуля проти Румунії", заява № 45661/99, пункт 180, від 13.07.2010; "Бєлоусов проти України", заява № 4494/07, пункт 116, від 07.11.2013.

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, відповідачем дотримані вимоги частини 8 статті 129 ГПК України, а саме:

- відповідачем здійснено звернення до суду із заявою про компенсацію здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу;

- докази понесення витрат пов`язаних із розглядом справи, а саме понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13 200,00 грн підтверджені: договором про надання правничої (правової) допомоги від 08.04.2021 № П-128/08-04/21, додатковою угодою №1 від 08.04.2021 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 08.04.2021 № П-128/08-04/21, платіжним дорученням від 13.04.2021 № 62 на суму 13 200,00 грн.

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13 200,00 грн, колегія суддів вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах судової справи.

Як вже зазначалось вище, відповідно до частин 5, 6 статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивачем заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не надавались.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Враховуючи те, що місцевим господарським судом у задоволенні позову було відмовлено, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення сума витрат є цілком обґрунтованою.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених позивачем в апеляційній скарзі

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частиною 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, позивач не надав.

Колегія суддів враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (див. висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 ).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи скаржника зводяться до незгоди із заявленим відповідачем розміром витрат на правову допомогу, що по своїй суті є заявою про зменшення таких витрат. Однак, оскільки відповідної заяви, з наведенням відповідних розрахунків позивач не подав до суду першої інстанції, викладені в апеляційній скарзі доводи не можуть братись до уваги.

Щодо доводів заявника апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права з огляду на розгляд справи за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із статтею 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справи незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до статті 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Таким чином, ГПК України передбачає дві групи справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження: справи, які беззаперечно розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження в силу закону малозначні, та будь-які інші справи, віднесені до юрисдикції господарського суду, які відповідають визначеним частиною 3 статті 3 ГПК України критеріям.

При цьому, малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як зазначено в частині 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Положеннями ч. 2 вказаної статті, що випадку, передбаченому частиною другою статті 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Згідно із частиною 3 статті 250 ГПК України якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

З аналізу норми статті 247 ГПК України випливає, що суд з власної ініціативи або за клопотанням сторони може розглядати будь-яку господарську справу в порядку спрощеного позовного провадження, крім справ, визначених частиною 4 статті 247 ГПК України, враховуючи: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В іншому випадку, коли справа є малозначною в силу закону, суд зобов`язаний розглядати таку справу виключно в порядку спрощеного позовного провадження. У цьому разі, положення ч.2 ст.247 та ч.2-6 ст. 250 ГПК України не застосовуються.

Крім того, за змістом частини 7 статті 250 ГПК України якщо справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження, то правила цієї статті щодо розгляду заперечень позивача з приводу розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, не застосовуються.

При цьому необхідно зазначити, що при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження позивач наділений повним обсягом передбачених законом процесуальних прав та можливостей, зокрема щодо права на ознайомлення з матеріалами справи, надання письмових пояснень та доказів, заявлення клопотань, у тому числі про призначення судової експертизи.

Оскільки предметом позову в даній справі були вимоги позивача про стягнення із відповідача 49 000,51 грн збитків, заподіяних безпідставною відмовою відповідача від виконання зобов`язань орендаря за договором від 28.10.2019 № 28-10-19/5Л та вчинення останнім перешкод у користуванні позивачем об`єктом оренди, а також 82 154,00 грн вартості безпідставно набутого майна, то справа №910/5041/21 є малозначною в силу прямої вказівки процесуального закону.

При цьому, покликання скаржника на те, що вказана справа є досить складною та об`ємною, оцінюється апеляційним господарським судом критично, оскільки така є малозначною в силу закону, а тому підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження.

Оскільки вказана справа є малозначною та відповідно до приписів статей 12, 247 ГПК України підлягає розгляду тільки за правилами спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Стосовно доводів скаржника наведених в апеляційній скарзі, щодо неналежно повідомлення позивача відкриття провадження у справі №910/5041/21 колегія суддів зазначає наступне.

Копію ухвали про відкриття провадження у даній справі від 05.04.2021 було надіслано Фізичній особі-підприємцю Кочерзі Людмилі Іванівні 05.04.2021 на адресу, вказану позивачем у позовній заяві, яка також за адресою місцезнаходження позивача: 37500, Полтавська обл., м. Лубни, вул. Садова, 29, кВ. 1

Відповідно до наявного в матеріалах справи копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження (адреса) позивача є 37500, Полтавська обл., м. Лубни, вул. Садова, 29, кВ. 1 (а.с. 67).

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 7 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно із ч. 5 ст. 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

При цьому, відповідно до приписів ч.ч. 10, 11 ст. 242 ГПК України судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень. У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Системний аналіз статей 120, 242 ГПК України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі №904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20).

Як вже зазначалось вище, ухвалу Господарського суду міста Києва від надіслано Фізичній особі-підприємцю Кочерзі Людмилі Іванівні 05.04.2021 на адресу, вказану позивачем у позовній заяві, яка також за адресою місцезнаходження позивача: 37500, Полтавська обл., м. Лубни, вул. Садова, 29, кВ. 1

Оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів вважає, що факт несвоєчасного неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд першої інстанції, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу про відкри ття провадження у справі за належною адресою, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2020 у справі №904/2584/19, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19).

Крім того, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Як встановлено судом, ухвала Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у даній справі була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 07.04.2021.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 42 ГПК України учасники справи, зокрема, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України").

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитися з подіями процесу (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 05.02.2004 у справі "Богонос проти Росії").

Відповідно, скаржник не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про рух (стан) даного судового провадження відкритим безоплатним цілодобовим доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень та скористатись наданими йому процесуальними правами, проте такими можливостями не скористався.

З метою дотримання своїх процесуальних прав, скаржник, який є позивачем у справі, мав стежити за рухом справи як шляхом отримання кореспонденції ним особисто або уповноваженим представником, так і за допомогою офіційних джерел, зокрема Єдиного державного реєстру судових рішень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права при здійсненні ним розгляду справи в частині належного та своєчасного повідомлення про відкриття провадження у справі.

Крім того, як убачається із матеріалів справи, відповідачем було направлено позивачу відзив на позовну заяву. Однак, позивач не скористався наданим йому правом надати заперечення/пояснення на відзив відповідача, клопотання відповідача про залучення третьої особи та заяви свідків.

Доводи скаржника, що при проведенні спрощеного позовного провадження не було враховано та не досліджено обставин з відкритого кримінального провадження №40000088 не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Позивачем долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому містяться відомості про прийняття і реєстрацію 04.08.2020 заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення (номер кримінального провадження 000088).

Водночас, колегія суддів, з урахуванням приписів статей 76-79 ГПК України, дійшла висновку, що вищевказаний витяг не є належним доказом, який свідчать про заподіяння відповідачем позивачу збитків, оскільки не є тим документом, за допомогою якого можливо однозначно встановити або спростувати наявність тих обставин, на які посилається позивач. Вказані докази лише підтверджують ту обставину, що позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся до правоохоронних органів, а правоохоронні органи таке звернення зареєстрували, однак не доводять факту порушення відповідачем прав позивача, як суборендаря приміщення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що досудове розслідування кримінального провадження не є остаточним рішенням (вироком), яким завершено кримінальне провадження, а лише відображає проведення досудового розслідування за заявою особи для встановлення обставин, на які посилається така особа. Крім того, в процесі проведення досудового розслідування дії, за якими було порушено кримінальне провадження, можуть бути перекваліфіковані, а тому відкриття кримінального провадження не може вважатись єдиним належним доказом у справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 911/918/15 та від 24.01.2020 у справі № 911/5310/14.

У той же час позивачем не надано жодних доказів про прийняте Лубенським районним відділом поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області рішення, яким було б підтверджено факт вчинення крадіжки грошових коштів та інших товарно-матеріальних цінностей позивача.

Інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні статті 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5041/21, відповідно, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Розподіл судових витрат

15.09.2021 представником відповідача (адвокатом Адвокатського об`єднання "СОЛ") - Флінтом Владиславом Ігоровичем була подана заява про компенсацію витрат на професійну (правничу) допомогу. Відповідно до поданої заяви за підписом Флінта В.І., вартість наданих ним послуг Фізичній особі-підприємцю Панасюку Сергію Миколайовичу складає 6 500,00 грн

Апеляційним господарським судом під час розгляду заявленої заяви встановлено наступне.

08.04.2021 між Адвокатським об`єднанням "СОЛ" (далі - Об`єднання) та Фізичною особою-підприємцем Панасюком Сергієм Миколайовичем (далі - Клієнт) укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № П-128/08-04/21, за умовами якого, Клієнт за власним вибором доручає, а Об`єднання зобов`язується всіма незабороненими законом способами надавати необхідну Клієнту правничу (правову) допомогу.

Відповідно до пункту 4.1 договору гонорар є формою винагороди за виконання Об`єднанням доручення Клієнта щодо здійснення захисту прав та інтересів Клієнта, його представництво та надання інших видів правової допомоги згідно умов цього Договору.

Згідно з пунктом 4.3 договору розмір обчислення та строки сплати винагороди (гонорару) визначається за взаємною згодою сторін та оформлюється окремими додатковими угодами до цього договору.

За умовами пункту 4.7 договору сплата гонорару/витрат проводиться Клієнтом шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Об`єднання.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 28).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 вказаного Закону встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону ).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне господарське процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 12 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина 3 статті 2 ГПК України).

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 статті 126 Кодексу).

У частині 3 статті 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 Кодексу).

Положеннями частин 1, 3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторони у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (частина 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Як вже зазначалось вище, 15.09.2021 відповідача (адвокатом Адвокатського об`єднання "СОЛ") - Флінтом Владиславом Ігоровичем була подана заява про компенсацію витрат на професійну (правничу) допомогу, відповідно до якої Клієнту були надані наступні послуги:

1. Здійснено правовий аналіз наданих відповідачу документів щодо підстав апеляційного оскарження - 16 годин;

2. Сформовано та узгоджено з відповідачем правову позицію захисту інтересів при підготовці відзиву на позовну заяву - 16 годин;

3. Складено відзив на апеляційну скаргу - 8 годин;

4. Складено заяву про компенсацію витрат за надання правничої (правової) допомоги - 1 година;

5. Направлено відзив на апеляційну скаргу з доданими матеріалами позивачці та поданий відзив з доданими матеріалами до Північного апеляційного господарського суду - 5 годин.

Частиною 5 статті 129 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 28.11.2019 у справі №914/1605/18).

08.04.2021 між Об`єднанням та Клієнтом укладено додаткову угоду №2, відповідно до пункту 1.4. якої сторони погодили, що розмір винагороди (гонорару) становить 6 500,00 грн.

Вказана додаткова угода підписана представником Об`єднання та відповідачем.

Окрім того, в матеріалах справи наявні наступні документи, які підтверджують повноваження адвоката Флінта В.І. на вчинення ним дій як адвоката від імені відповідача, а саме: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 26.02.2004 № 1923, ордер на надання правової допомоги Фізичній особі-підприємцю Панасюку Сергію Миколайовичу, зокрема, у Північному апеляційному господарському суді адвокатом Флінтом В.І.

Водночас, від позивача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не надходило.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

В той же час, в матеріалах справи наявна копія платіжного доручення від 13.09.2021 №84, відповідно до якого Фізична особа-підприємець Панасюк Сергій Миколайович сплатив на користь Об`єднання кошти в розмірі 6 500,00 грн.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана правова позиція щодо застосування норм права викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, та враховується судом під час розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованою та доведеною заяву представника Фізичної особи-підприємця Панасюка Сергій Миколайович - адвоката Флінта В.І. про компенсацію витрат на професійну правову (правничу) допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 6 500,00 грн.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5041/21 покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 8, 74, 129, 240, 267-270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кочерги Людмили Іванівни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2021 у справі № 910/5041/21 залишити без змін.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кочерга Людмили Іванівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Панасюк Сергія Миколайовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500 (шість тисяч п`ятсот)

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Доручити Господарському суду міста Києва у порядку ст.327 Господарського процесуального кодексу України видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи № 910/5041/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді І.А. Іоннікова

Ю.Б. Михальська