ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2022 р. Справа № 907/897/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача (скаржника) - Іванова Н.С. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи «EasyCon»)

від відповідача - Пигель Л.І.

від третьої особи-1 - не з`явився

від третьої особи-2 - Синельніков М.О. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи «EasyCon»)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс», б/н від 05 лютого 2022 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 січня 2022 року (підписане 25.01.2022 року), суддя Андрейчук Л.В.

у справі №907/897/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс», м. Бровари, Київська область

до відповідача Фізичної особи-підприємця Улашина Олександра Петровича, с. Білки Іршавського району Закарпатської області

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фізична особа-підприємець Силін Олександр Миколайович, м. Жашків, Черкаська область

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС», м. Київ

про стягнення 468 548 грн.

в с т а н о в и в :

21 грудня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця Улашина Олександра Петровича про стягнення 468 548 грн. - збитків, завданих внаслідок втрати вантажу за заявкою-договором №А/1607 від 16 липня 2020 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 15 квітня 2021 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова Група «ТАС».

Ухвалою суду від 19 травня 2021 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фізичну особу-підприємця Силіна Олександра Миколайовича.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19 січня 2022 року у справі №907/897/20 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем належними та допустимими доказами доведено існування обставин, які згідно з положеннями ст.ст.17, 18 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, є підставою для звільнення перевізника від відповідальності за втрату та пошкодження вантажу. Суд також зазначає, що відповідачем доведено відповідними засобами доказування факт відсутності вини у знищенні вантажу. За таких обставин суд дійшов висновку, що факт наявності у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення позивачем не доведено, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази протиправної поведінки, дії чи бездіяльність особи відповідача; причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками; вина відповідача. З урахуванням зазначеного, щодо вантажу що перевозився і був знищений, суд дійшов висновку, що в цьому випадку відповідальність перевізника в розумінні ст.924 ЦК України, ст.17 Конвенції та ст.314 ГК України, не настає, оскільки пошкодження такого вантажу сталося внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 січня 2022 року у справі №907/897/20 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити частково: стягнути з відповідача на користь позивача 442 635,20 грн. шкоди. Зокрема, зазначає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами неможливість останнього запобігти обставинам, що спричинили знищення вантажу, а також що усунення таких обставин не залежало від відповідача. На думку апелянта перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною такого незбереження була непереборна сила. Скаржник наголошує, що вина перевізника за втрату, нестачу, псування та ушкодження вантажу презюмується та не підлягає доведенню замовником. Поряд з тим, вважає неналежними доказами відсутності вини відповідача - довідки та постанову, на які послався суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, оскільки такі не підтверджують обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути. Одночасно апелянт вважає, що відповідачем не доведено вчинення ним будь-яких дій, спрямованих на збереження вантажу, що свідчить про його вину у знищенні вантажу та наголошує на відсутності у спірному випадку обставин непереборної сили, а докази протилежного відповідачем не надано. Щодо розміру збитків, скаржник уточнив, що дійсна вартість вантажу становить 16 000 доларів США, а не 16 400, як помилково зазначено у позовній заяві, відтак, просить стягнути з відповідача 442 635,20 грн. (курс НБУ станом на дату завантаження - 22 липня 2020 року). Крім цього, в апеляційній скарзі позивач просить суд стягнути з відповідача 72 000 грн. - витрат на правову допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

Пояснення на апеляційну скаргу від третіх осіб до суду не надходили.

Відповідно до ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судові засідання з розгляду справи в суді апеляційної інстанції, за клопотаннями позивача та третьої особи-2, на підставі відповідних ухвал суду, проводились в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи «EasyCon».

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) вимоги апеляційної скарги підтримав, просив такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 січня 2022 року у справі №907/897/20 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити частково: стягнути з відповідача на користь позивача 442 635,20 грн. шкоди, з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи-2 в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) проти вимог апеляційної скарги також заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи-1 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Слід зазначити, що ухвали суду надсилались на електронну адресу третьої особи-1 - , поряд з тим, у матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 28 березня 2022 року, яке підтверджує отримання третьою особою-1 ухвали суду про призначення справи до розгляду, що свідчить про обізнаність останньої про розгляд справи апеляційним судом.

Оскільки явка представника третьої особи-1 в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Щодо фактичного зменшення позивачем в апеляційній скарзі ціни позову, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач зокрема вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому, зменшення позовних вимог на стадії подання апеляційної скарги чинним ГПК України не передбачено, у зв`язку з чим, колегія суддів розглядає справу в межах вимог, заявлених ТзОВ «Текс Спецтранс» у позовній заяві (стягнення збитків в розмірі 468 548 грн.).

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи-2, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2020 року між Фізичною особою-підприємцем Силін Олександром Миколайовичем (в тексті договору - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс» (в тексті договору - перевізник/експедитор) укладено договір №2-01/07/2020 міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 експедитор зобов`язався за завданням замовника надавати послуги з організації та перевезення вантажів у міжнародному та місцевому сполученні власним або найманим автомобільним транспортом, а також надавати інші послуги, пов`язані з перевезенням, в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Діяльність сторін регулюється цим договором, правилами Конвенції (CMR), (TIR), (ЄУТР), (ADR) в міжнародному сполученні та іншими нормативними актами, які регламентують порядок перевезення вантажів (п.1.2 Договору).

Відповідно до 1.3 Договору перевізник/експедитор має право залучати для виконання цього договору третіх осіб (перевізників).

У п.1.4 Договору сторони погодили, що загальний обсяг, ціна наданих послуг (автоперевезень), умови оплати та інші істотні умови перевезення за цим договором визначається заявками на кожне окреме перевезення і які є невід`ємними частинами даного договору.

16 липня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс» (в тексті договору - замовник) та Фізичною особою-підприємцем Улашин Олександром Петровичем (в тексті договору - виконавець) укладено договір-заявку на транспортно-експедиційне обслуговування в міжнародному сполученні А/1607, відповідно до умов якого, а саме: п.1 замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов`язки від свого імені та за рахунок замовника здійснювати транспортне перевезення власним або залученим транспортом внутрішніх, експортно-імпортних та транзитних вантажів залізничним, автомобільним та іншими видами транспорту по території України, країн СНД та інших держав, на основі наступних даних: дата та час завантаження - 17 липня 2020 року; маршрут перевезення - Узбекистан-Україна; характер вантажу - полімери 20,6 т, 86 мі; дата доставки вантажу - 23-24 липня 2020 року; фрахтова сума перевезення - 1700 USD; водій, номер авто - ОСОБА_1, Вольво НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Згідно з п.2.2 Договору виконавець зобов`язався, зокрема забезпечити своєчасне прибуття транспортних засобів, в справному стані та з необхідним пакетом документів для перевезення вантажу; забезпечити доставку вантажу в узгоджений сторонами пункт призначення та строк; несе повну матеріальну відповідальність за наданий йому вантаж в момент перевезення.

Відповідно до п.3.1 Договору сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором-заявкою відповідно до його умов, а у випадках, не врегульованих цим договором-заявкою - чинним законодавством України і міжнародними нормативно-правовими актами.

22 липня 2020 року ФОП Улашин Олександр Петрович прийняв вантаж до перевезення, що підтверджується вантажною митною декларацією EDA738017 від 22 липня 2020 року.

Разом з тим, 23 липня 2020 року автомобіль відповідача (марки Volvo, НОМЕР_1 , причіп НОМЕР_2 ), водієм якого був ОСОБА_1 , який здійснював доставку вантажу, потрапив у ДТП на території Республіки Узбекистан, в результаті чого весь вантаж, а також транспортний засіб перевізника згоріли, що підтверджується довідкою слідчого СО при Кунгіратському РВВС №7/3556/1 від 25 липня 2020 року та довідкою начальника Відділу надзвичайних ситуації Кунгіратського району №12/28/7-925 від 27 липня 2020 року.

У зв`язку з вказаною ДТП, слідчим відділом при УВС Кунгіратського району відкрито кримінальну справу №352151/2020-25XT.

В ході розслідування кримінальної справи слідчими органами встановлено, що 23 липня 2020 року приблизно о 18:05 годині ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_1, на вантажному автомобілі з державним номерним знаком НОМЕР_3 марки «DAF FT XF 105», що належить ТОВ «CLASS AVTO LOGISTICS», рухаючись автомобільною дорогою А-380 Гузар-Бухара-Нукус-Бейнеу, прямуючи зі сходу на захід у проміжку 1009-1010 кілометрів цієї дороги, перебуваючи за кермом автомобіля, не впорався з керуванням, виїхав на зустрічну смугу і врізався в лівий бік вантажного автомобіля з державним номерним знаком НОМЕР_2 марки «VOLVO» під керуванням України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що рухався по протилежній стороні; потім він вдарився у передню частину вантажного автомобіля з державним номерним знаком НОМЕР_1 марки «VOLVO» під керуванням громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що рухався після цієї машини, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду і згорів.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій вантажного автомобіля з державним номерним знаком НОМЕР_3 марки «DAF FT XF 105» Ш.Ш. Садуллаєв загинув на місці події.

У постанові про припинення кримінальної справи від 31 серпня 2020 року старшим слідчим Слідчого відділу при УВС Кунгіратського району встановлено, що в діях водія вантажного автомобіля з державним номерним знаком НОМЕР_3 марки «DAF FT XF 105» Ш.Ш. Садуллаєва немає ознак злочину щодо порушення правил безпеки руху або експлуатації транспортного засобу, оскільки у цій аварії іншим особам не завдані тілесні ушкодження. Вказана особа з власної вини, через неуважність, перебуваючи за кермом автомобіля, не впоралася з керуванням, спричинила аварію та стала винуватцем своєї загибелі. У зв`язку з наведеним, через відсутність складу злочину, передбаченого ч.2 ст.266 КК Республіки Узбекистан, кримінальну справу №352151/2020-25XT - припинено згідно з п.2 ст.83 КПК Республіки Узбекистан.

Разом з тим, у постанові про припинення кримінальної справи від 31 серпня 2020 року встановлено, що у діях ОСОБА_2 є ознаки порушень, вказаних у ст.128?, 133 Кодексу Республіки Узбекистан з адміністративної відповідальності, однак, у зв`язку з смертю ОСОБА_2 , припинено провадження у справі щодо адміністративної відповідальності, згідно з ч.9 ст.271 Кодексу Республіки Узбекистан з адміністративної відповідальності.

Вказані обставини встановлено судом в процесі розгляду справи та такі підтверджені належними доказами, що містяться у матеріалах справи, в тому числі, які перекладено з узбецької на українську мову та засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ясінською О.О., що спростовує доводи скаржника про те, що судом першої інстанції помилково встановлено обставини у цій справі.

30 липня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс» звернулося до Фізичної особи-підприємця Улашина Олександра Петровича з претензією (вих.№31 від 30.07.2020), в якій просило компенсувати вартість знищеного внаслідок ДТП вантажу в сумі 16 000 доларів США.

У відповіді на претензію (б/н від 30.09.2020) ФОП Улашин О.П. повідомив ТзОВ «Текс Спецтранс», що покриття збитків по даній події здійснюється за рахунок винної сторони, в тому числі по договору страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, який здійснив ДТП, відповідно до законодавства Республіки Узбекистан.

З матеріалів справи також вбачається, що 03 грудня 2020 року ТзОВ «Текс Спецтранс» відшкодувало Фізичній особі-підприємцю Силіну Олександру Миколайовичу вартість знищеного вантажу в сумі 468 548 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та не заперечується сторонами.

09 грудня 2020 року ТзОВ «Текс Спецтранс» повторно звернулося до ФОП Улашина Олександра Петровича з претензією (вих.№46 від 08.12.2020), в якій просило компенсувати вартість, знищеного внаслідок ДТП, вантажу в сумі 16 400 доларів США, що еквівалентно 468 548 грн.

21 грудня 2020 року ТзОВ «Текс Спецтранс» звернулось до суду з цим позовом про стягнення з ФОП Улашина Олександра Петровича 468 548 грн. - збитків, завданих внаслідок втрати вантажу за заявкою-договором №А/1607 від 16 липня 2020 року.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ст.22 ЦК України).

Згідно з ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: - вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; - додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; - неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; - матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст.225 ГК України).

В силу положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч.1 ст.924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (ч.2 ст.924 ЦК України).

Поряд з тим, відповідно до ст.306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень (ст.307 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Крім цього, згідно з ст.19 ЗУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

У відповідності із ЗУ «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» Україна приєдналася до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женеві (далі - Конвенція).

Статтею 5 Конвенції визначено, що остання застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19 вересня 1949 року.

Відповідно до ч.1 ст.17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки. Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути. (ч.2 ст.17 Конвенції).

Матеріалами справи підтверджено, що ДТП, внаслідок якої згорів вантаж, перевезення якого було предметом договору-заявки на транспортно-експедиційне обслуговування в міжнародному сполученні А/1607 від 16 липня 2020 року, сталася з вини громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , який за наслідками ДТП загинув.

Натомість у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що у знищенні вантажу винен відповідач (його водій - ОСОБА_1 ).

Обставини щодо вини ОСОБА_2 у ДТП, що мала місце 23 липня 2020 року за участю автомобіля відповідача (марки Volvo, НОМЕР_1 , причіп НОМЕР_2 ), а також щодо факту знищення вантажу, перевезення якого було предметом договору-заявки на транспортно-експедиційне обслуговування в міжнародному сполученні А/1607 від 16 липня 2020 року, а саме: згоряння такого вантажу разом із транспортним засобом відповідача підтверджується: довідкою слідчого СО при Кунгіратському РВВС №7/3556/1 від 25 липня 2020 року; довідкою начальника Відділу надзвичайних ситуації Кунгіратського району №12/28/7-925 від 27 липня 2020 року; та постановою старшого слідчого Слідчого відділу при УВС Кунгіратського району про припинення кримінальної справи №352151/2020-25XT від 31 серпня 2020 року.

Враховуючи наведене, відповідач довів належними та допустимими доказами, що втрата прийнятого до перевезення вантажу сталася не з його вини, а внаслідок обставин, уникнути яких він не міг і наслідки яких він не міг відвернути, відтак, підстави для відшкодування відповідачем шкоди за знищення вантажу в цьому випадку відсутні.

Стягнення збитків вимагає наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відсутність вини відповідача, як одного з елементів правопорушення, в цьому випадку унеможливлює стягнення з останнього збитків, завданих знищенням вантажу.

Щодо страховика відповідача (ПрАТ «Страхова Група «ТАС»), колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас, така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Відповідно до ст.6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Беручи до уваги наведене вище, зважаючи на доведеність відповідачем відсутності його вини у вчиненні ДТП та як наслідок знищенні вантажу, перевезення якого було предметом договору-заявки на транспортно-експедиційне обслуговування в міжнародному сполученні А/1607 від 16 липня 2020 року, а відтак і не настання у спірному випадку цивільно-правової відповідальності відповідача, відносини страхування (за участю страховика відповідача - ПрАТ «Страхова Група «ТАС») у цьому випадку не виникли. Такі відносили могли б виникнути зі страховиком особи, винної у вчиненні ДТП - з однієї сторони, та з позивачем і/або відповідачем - з іншої, як потерпілими особами.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 468 548 грн. - збитків, завданих внаслідок втрати вантажу.

Апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 січня 2022 року у справі №907/897/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Текс Спецтранс» - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №907/897/20 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Повну постанову складено 27 червня 2022 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.