ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2022 року м.Дніпро Справа № 912/3747/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.02.2022 (повний текст рішення складено 15.03.2022, суддя Поліщук Г.Б.) у справі

за позовом ОСОБА_1 , м.Кропивницький до ОСОБА_2 , м. Кропивницький; ОСОБА_3 , м.Кропивницький

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного акціонерного товариства "Весна", м. Кропивницький

про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст і підстави позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір дарування є прихованим договором купівлі-продажу, що порушує переважне право позивача як акціонера на викуп акцій ПрАТ "Весна".

ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Господарський суд Кіровоградської області рішенням від 25.03.2021 у даній справі, залишеним в силі постановою Центрального апеляційного господарського суду від 14.06.2021, у задоволенні позову відмовив.

Постановою Верховного Суду від 13.10.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Господарського суду Кіровоградської області від 25.03.2021 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 14.06.2021 скасовано; справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Кіровоградської області.

Верховним Судом зазначено, що суди попередніх інстанцій помилково врахували позицію ОСОБА_3 про те, що власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном та не повинен вказувати мотивів вчинення правочинів щодо належному йому майна, в тому числі дарування ЦП іншим особам, з якими його не пов`язують родинні та дружні відносини, оскільки законодавство гарантує право кожного розпорядження його майном.

Верховний Суд дійшов висновку, що якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.

Верховним Судом вказано, що суди попередніх інстанцій не дослідили питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору дарування, мотиви вчинення ними правочину. Суди не дослідили надані позивачем докази та не пояснили причин їх відхилення. Тоді як відповідачі не надали жодних доказів чи пояснень, які би пояснювали мотиви вчинення правочину дарування. Суди попередніх інстанцій встановили, що номінальна вартість пакету акцій була незначною і становить лише 34,50 грн, що спростовує доводи позивача про невигідність правочину дарування для ОСОБА_2 .

При цьому позивач зазначав (із наведенням відповідного розрахунку), що ринкова вартість ЦП станом на 25.08.2016 становить 8 789,19 грн. Зокрема, з фінансового звіту ПрАТ "Весна" за 2015 рік (т. 1 а.с. 104) вбачається, що вартість чистих активів товариства на кінець звітного періоду становила 42 375,9 тис. грн. Оскільки загальна кількість акцій ПрАТ "Весна" становить 1 663 340 шт., то вартість 1 акції складає близько 25 грн, а вартість пакету із 345 спірних акцій - близько 9 тис. грн. Позивач також стверджує, що ПрАТ "Весна" володіє високоліквідним активом (рестораном у центрі міста). Тому вартість ЦП (345 акцій) очевидно не може становити 34,5 грн. Верховний Суд звертає увагу, що розрахунок такої вартості був наведений позивачем у відповіді на відзив ОСОБА_3 на позов (т. 1, а.с. 101-105), і не був спростований відповідачами. Втім, суди попередніх інстанцій не надали оцінки зазначеному аргументу позивача та наданим доказам.

Під час нового розгляду рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 17.02.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що умовами спірного договору дарування не встановлено, що за отримання (набуття у власність) акцій ПрАТ "Весна" ОСОБА_4 передає ОСОБА_2 певну грошову суму. Обставини, за яких можна прийти до висновку, що спірний договір дарування укладений між відповідачами з метою приховати інший правочин, у даному випадку, договір купівлі-продажу акцій ПрАТ "Весна", не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами та спростовані встановленими судом обставинами.

ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи

3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 не погодившись із вказаним рішенням, звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументуючи апеляційну скаргу, заявник вказує, що відповідно до стандарту доказування "вирогідності доказів", подані доводи та наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що між відповідачами вчинено удаваний правочин і подальшому відповідача-2 було використано в "рейдерських схемах" колишнього директора ОСОБА_5 , оскільки фактично, як вбачається з пояснень відповідача-2, була домовленість щодо купівлі-продажу між відповідачем-1 та колишнім директором ОСОБА_5 .

Скаржник зазначає, що відповідач-1 (продавець) не надав жодного обґрунтування мотивів, підстав, власного інтересу, економічної доцільності, що підтверджує удаваність правочину. Відповідачі не є пов`язаними особами, не є родичами, не є знайомими настільки щоб робити подарунки один одному.

Номінальна вартість відчуженого пакету акцій (3,45 грн) не може слугувати підставою та аргументом того, що "майно нічого не коштує" і відповідно було "подаровано". Вартість активів товариства, які за даними попередньої фінансової звітності становили понад 42 млн грн. Відповідно, якщо співставити кількість акцій до фінансової звітності, то вартість цього пакету акцій (345 шт) могло б коштувати майже 9 тис грн, що є значною сумою для продавця (відповідача-1), який знаходиться на пенсії.

Статутом товариства встановлено переважне право як при продажу так і при даруванні (п.п.5.4, 5.5.). Відповідно, на думку позивача, дії відповідачів порушили переважне право позивача на отримання спірного пакету акцій.

Заявник апеляційної скарги вважає, що судом не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду щодо випадків безоплатного переходу частки у статутному капіталі (акцій у даному випадку).

Враховуючи, що оспорюваний правочин є удаваним, а тому на позивача необхідно перевести права та обов`язки покупця пакету акцій у повному обсязі, оскільки він виявив бажання на придбання усього пакету акцій, повністю вніс вартість акцій (номінальну вартість).

3.2 Доводи інших учасників справи

Іншими учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України).

ІV. Апеляційне провадження

4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2022 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Мороз В.Ф., Чередко А.Є.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 03.05.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.02.2022; призначено справу до розгляду на 16.06.2022 на 11 годин 00 хвилин.

16.06.2022 учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та не забезпечили в судове засідання явку повноважних представників.

16.06.2022 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи з посиланням на неможливість прийняти участь у судовому засіданні з огляду на участь в іншій справі, яка призначена до розгляду в Київському апеляційному суді на 16.06.2022 на 12 годин 15 хвилин.

Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на судовий розгляд його справи упродовж розумного строку.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України також закріплено розумність строків розгляду справи судом як одну з основних засад (принципів) господарського судочинства.

Частинами 11,12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглядаючи клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи, повинен оцінити обставини, на які останній посилається у ньому як на підставу для відкладення з точки зору їх поважності та за результатами такої оцінки або визнати такі причини неявки поважними і, як наслідок, відкласти розгляд справи, або відмовити у задоволенні такого клопотання у разі визнання причин неявки представника учасника справи неповажними.

У пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 зазначено, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

У разі відкладення розгляду справи за відсутності достатніх підстав, будуть порушені розумні строки тривалості судового провадження, що в свою чергу може бути порушенням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і як наслідок - права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що представником позивача не надано доказів в підтвердження викладених у заяві обставин, апеляційним господарським судом не встановлено обставин в підтвердження доводів представника скаржника щодо його участі в судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду у розгляді справи №759/4050/21, чинне процесуальне законодавство не визначає пріоритетності одних судових процесів перед іншими, колегія суддів вважає, що викладені у клопотанні причини неявки представника позивача у судове засідання є неповажними, у зв`язку з чим клопотання про відкладення розгляду справи залишається без задоволення.

При цьому, судом враховується, що представник позивача не був позбавлений можливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю.

16.06.2022 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами

Приватне акціонерне товариство "Весна", згідно п. 4.1 Статуту товариства в редакції, затвердженій загальними зборами акціонерів, оформлених протоколом №1 від 13.02.2015, на момент укладення оспорюваного правочину, володіло статутним капіталом в розмірі 166334,00 грн.

Статутний капітал товариства поділений на 1663340 простих іменних акцій, номінальною вартістю 0,10 грн за одну акцію. Акції існують виключно у бездокументарній формі (п. 4.2. Статуту).

Пунктом 4.7 Статуту передбачено, що акціонери товариства не можуть відчужувати належні їм акції без згоди інших акціонерів та товариства.

Акціонери товариства мають переважне право на придбання акцій, що продаються іншими акціонерами товариства, за ціною та на умовах, запропонованих акціонером третій особі, пропорційно кількості акцій, що належить кожному з них. Переважне право акціонерів на придбання акцій, що продаються іншими акціонерами товариства, діє протягом двох місяців з дня отримання товариством повідомлення акціонера про намір продати акції (п. 5.3 Статуту).

25.08.2016 між громадянином ОСОБА_2 (далі - дарувальник) та громадянином ОСОБА_3 (далі - обдаровуваний) укладено договір дарування цінних паперів (далі - договір), згідно п. 1.1 якого дарувальник дарує обдаровуваному прості іменні акції (далі - ЦП), що належать дарувальникові.

Пунктом 1.2 договору передбачено вид ЦП - акція; найменування емітента - ПрАТ "Весна", номінальна вартість одного ЦП - 0,10 грн; форма випуску ЦП - іменна; тип ЦП - простий; форма існування ЦП - бездокументарна; міжнародний ідентифікаційний номер ЦП - UA; кількість ЦП - 345 шт; загальна номінальна вартість - 34,50 грн; вартість дарунку сторони оцінюють в розмірі номінальної вартості ЦП - 34,50 грн.

Згідно з п. 1.3 договору, дарувальник протягом 5 робочих днів після укладання даного договору зобов`язується вчинити всі дії, необхідні для передачі ЦП у власність обдаровуваного, в тому числі надати своїй депозитарній установі належним чином оформлене та підписане розпорядження на списання ЦП з рахунку в ЦП дарувальника на рахунок в ЦП обдаровуваного та інші документи необхідні, для перереєстрації прав власності на обдаровуваного, а обдаровуваний зобов`язаний у той же термін надати своїй депозитарній установі розпорядження про зарахування ЦП на свій рахунок.

Право власності на ЦП, визначені п.1.2 договору, переходить до обдаровуваного з моменту перереєстрації у депозитарній установі та підтверджується випискою з рахунка в ЦП (п. 1.5 договору).

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до моменту передачі ЦП і реєстрації ЦП у зберігача обдаровуваного (п.4.1 договору).

Договір підписано дарувальником і обдаровуваним.

01.11.2016 оформлено розпорядження №1 на списання прав на цінні папери та підписано ОСОБА_3 .

Згідно з випискою про операції з цінними паперами за період з 09.11.2016 по 26.09.2019 у депонента ОСОБА_3 , цінні папери в кількості 345 шт списано на рахунок ОСОБА_2 .

За твердженням позивача, вказаний договір дарування є удаваним договором купівлі-продажу цінних паперів, яким порушене переважне право ОСОБА_1 на купівлю акцій, що й стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Приписами ст.55 Конституції України гарантовано право кожного на захист прав і свобод в судовому порядку.

Згідно з ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання договору дарування договором купівлі-продажу переведення прав та обов`язків покупця з підстав з його удаваності.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, які встановлено законом.

В силу вимог ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до приписів ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частин першої, третьої та п`ятої ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16, у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №707/1541/16-ц та від 06.06.2018 у справі №910/19473/17.

За твердженням позивача, спірний договір дарування є удаваним, оскільки відповідачі таким договором фактично "маскували" договір купівлі-продажу для позбавлення скаржника переважного права купівлі акцій ПрАТ "Весна".

Згідно із ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ч.1 ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір дарування є завжди безоплатним, в той час як договір купівлі-продажу є оплатним, а вартість відчужуваного майна сплачується продавцеві лише у грошовому вираженні, а відтак, відмінність між договорами купівлі-продажу та дарування полягає в платності за одержане майно.

Умовами спірного договору дарування не встановлено, що за отримання (набуття у власність) простих іменних акцій приватного акціонерного товариства "Весна" ОСОБА_3 (обдаровуваний) передає ОСОБА_2 (дарувальник) певну грошову суму.

Досліджуючи питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні спірних договорів дарування, судом першої інстанції встановлено, що у наявному в матеріалах справи відзиві, ОСОБА_3 зазначив, що в момент укладення договорів дарування сторони діяли добровільно та розуміли значення своїх дій. Також, відповідачем 2 зазначено, що дарування часток статутного капіталу ПрАТ "Весна" відбулось сторонами виключно на безоплатній основі, жодної оплати за вказані частки між сторонами не здійснювалося.

У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16 вказано, що суд, розглядаючи питання щодо удаваності правочину, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах.

Під час нового розгляду даної справи представником відповідача-2 подано пояснення, у яких наведено мотиви на підтвердження намірів щодо безоплатного отримання у дар акцій, зокрема, зазначено, що дружина мажоритарного акціонера ПрАТ "Весна" ОСОБА_6 ОСОБА_5 є двоюрідною тіткою ОСОБА_3 . З метою підтримання тітки в конфліктній ситуації, що утворилась після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_3 в міру можливості намагався її підтримати.

Позивачем не спростовано факт родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Крім того, у наданих суду першої інстанції поясненнях представник відповідача-2 заявляє та підтверджує, що будь-яких коштів за дарування акцій товариства ОСОБА_3 не сплачував та не мав такого наміру.

До пояснень представником відповідачем 2 додано заяву свідка ОСОБА_3 (відповідач-2), в якій останній підтверджує відомості, наведені у поясненнях, щодо неоплатності правочину, укладеного ним з ОСОБА_2 .

Позивачем не доведено виникнення між відповідачами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування.

Частиною 2 ст.7 Закону України "Про акціонерні товариства" встановлено, що переважне право акціонерів приватного акціонерного товариства на придбання акцій цього товариства, що пропонуються їх власником до відчуження третій особі, може бути передбачено статутом акціонерного товариства, якщо станом на дату прийняття такого рішення кількість акціонерів не перевищує 100 осіб. У разі якщо статутом приватного акціонерного товариства передбачено переважне право його акціонерів на купівлю акцій, що пропонуються їх власником до продажу третій особі, таке переважне право реалізовується відповідно до частин третьої - шостої цієї статті. Порядок реалізації переважного права акціонерів на придбання акцій приватного акціонерного товариства, що пропонуються їх власником до відчуження (крім продажу) третій особі, встановлюється статутом такого товариства.

Статут ПрАТ "Весна" не містить заборони на відчуження акціонером товариства своїх акцій третім особам, проте встановлює, що учасники товариства користуються переважним правом саме придбання акцій акціонера, який їх відступив, пропорційно до кількості акцій.

За приписами ч.3 ст.7 Закону України "Про акціонерні товариства" акціонери приватного акціонерного товариства мають переважне право на придбання акцій, що продаються іншими акціонерами цього товариства, за ціною та на умовах, запропонованих акціонером третій особі, пропорційно кількості акцій, що належать кожному з них. Переважне право акціонерів на придбання акцій, що продаються іншими акціонерами цього товариства, діє протягом двох місяців з дня отримання товариством повідомлення акціонера про намір продати акції, якщо коротший строк не передбачено статутом товариства.

Таким чином, переважне право поширюється виключно на випадки продажу акцій приватного акціонерного товариства у процесі приватного розміщення акцій.

Оскільки чинним законодавством та статутом товариства передбачено переважне право на купівлю акцій, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що переважне право не поширюється на відносини дарування акціонером своїх акцій товариства.

З врахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що дії відповідачів 1-2 щодо дарування частини частки в статутному капіталі приватного акціонерного товариства "Весна" не суперечать статуту товариства та нормам статті 7 Закону України "Про акціонерні товариства", оскільки статутом товариства відчуження учасником товариства акцій третім особам не заборонено, і відчуження відбулось шляхом дарування, тоді як інші учасники товариства користуються переважним правом лише на купівлю акцій іншого учасника.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає безпідставними посилання скаржника на порушення його переважного права на купівлю акцій приватного акціонерного товариства "Весна".

Щодо наявних в матеріалах справи заяв свідків ОСОБА_1 від 21.09.2020 (підпис ОСОБА_7 на заяві посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П.), у якій зазначено про скуповування ним та ОСОБА_5 акцій у акціонерів ПрАТ "Весна" під виглядом укладення договорів дарування цінних паперів, оскільки акціонери відмовилися передавати йому акції безкоштовно та з метою уникнення дотримання переважного права акціонерів на купівлю акцій та ОСОБА_8 від 18.09.2020 (підпис ОСОБА_8 на заяві посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П.), у якій зазначено, що вона в період 2009-2016 рр. працювала в ПАТ "КБ "Хрещатик" та здійснювала супровід депозитарної діяльності ПрАТ "Весна", в період своєї професійної діяльності свідку стало відомо про скуповування ОСОБА_1 та ОСОБА_5 акцій у акціонерів ПрАТ "Весна" під виглядом укладення договорів дарування цінних паперів, оскільки акціонери відмовилися передавати їм акції безкоштовно та з метою уникнення дотримання переважного права акціонерів на купівлю акцій, колегія суддів враховує таке.

У відповідності до ч.1 ст.88 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Дослідивши зміст зазначених заяв, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказані заяви свідків не підтверджують доводів позивача щодо наявності у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мотиву здійснити продаж частки у статутному капіталі ПрАТ "Весна" та не можуть бути прийняті судом як доказ по справі, оскільки не містять відомостей щодо факту та обставин передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошових коштів за подаровані акції.

Ані позивач, ані свідки не довели своєї присутності при укладанні спірного договору дарування та не є його сторонами у даній справі.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов аргументованого висновку про недоведеність позивачем обставин щодо укладення відповідачами договору з метою приховати інший правочин, у даному випадку, договору купівлі-продажу акцій ПрАТ "Весна".

При цьому господарським судом правомірно прийнято до уваги, що фактично, позовні вимоги у даній справі ґрунтуються на твердженні позивача, з наданням відповідних документів, про укладення самим позивачем удаваних договорів дарування акцій з метою приховання договорів купівлі-продажу, на підтвердження чого позивачем надано копії розписок про отримання від позивача коштів за подаровані акції. Проте наведені позивачем обставини не доводять удаваності оспорюваного договору дарування та ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про значний розмір спірних акцій для відчужувача, оскільки з урахуванням приписів ст.8, ч.1 ст.69 Закону України "Про акціонерні товариства" вартість акцій визначається на засадах незалежної оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність. Розрахунок вартості спірних акцій, наведений позивачем у відповіді на відзив на позов ОСОБА_3 ґрунтується виключно на припущеннях позивача та не підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема висновком суб`єкта оціночної діяльності.

Крім того, діючим законодавством не передбачені обмеження щодо укладення договорів дарування акцій.

Законом України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 цього кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що докази щодо недоведення укладення відповідачами удаваного правочину, є більш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено факт укладення правочину, який, на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського Суду з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, не приймаються апеляційним господарським судом, оскільки вони спростовуються викладеними приписами законодавства та встановленими обставинами у справі, і не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не було встановлено невірне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при розгляді справи.

4.5 Розподіл судових витрат

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.02.2022 у справі №912/3747/20 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Постанова складена у повному обсязі 27.06.2022.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Суддя А.Є.Чередко

Суддя В.Ф.Мороз