cправа № 910/6639/21
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Стратієнко Л.В.
на постанову Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21
за позовом АТ "ДТЕК Західенерго" до ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення 1 394 187 605,98 грн.
У квітні 2021 року АТ "ДТЕК Західенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПрАТ "НЕК "Укренерго" про стягнення 1 386 816 142,05 грн, з яких заборгованість у розмірі 1 311 335 043,65 грн, пеня у розмірі 13 484 635,84 грн, 3% річних у розмірі 11 083 262,34 грн та інфляційні втрати у розмірі 50 913 200,22 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про участь у балансуючому ринку № 0424-0413 від 27.05.2019 в частині оплати купленої у позивача балансуючої електричної енергії.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021, позов задоволено частково. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 73 387 640,73 грн закрито. Стягнуто з ПрАТ "НЕК "Укренерго" на користь позивача заборгованість у розмірі 1 183 913 255,66 грн, пеню у розмірі 25 774 517,69 грн, 3% річних у розмірі 24 572 074,16 грн, інфляційні втрати у розмірі 82 418 611,88 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Під час розгляду справи господарські суди встановили порушення ПрАТ "НЕК "Укренерго" умов договору про участь у балансуючому ринку, здійснення оплати ПрАТ "НЕК "Укренерго" за продану балансуючу електричну енергію не в повному обсязі. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором, заявлені позивачем вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних були також задоволені судом.

У лютому 2022 року ПрАТ "НЕК "Укренерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 в частині задоволення позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Закриваючи касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ "НЕК "Укренерго" в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України Верховний Суд вказав, що висновки, які викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається. Залишаючи оскаржувані судові рішення без змін з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд виходив з того, що оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач свого обов`язку зі сплати коштів у визначений договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, такі дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань.

Вважаю помилковим висновок суду касаційної інстанції про залишення в силі оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій не прийняли законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України. На мою думку, у цій справі необхідно було оскаржувані судові рішення скасувати частково, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

З огляду на вказане, висловлюю окрему думку відповідно до ч. 3 ст. 34 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, впродовж розгляду цієї справи відповідач послідовно зазначав про відсутність його вини у простроченні виконання своїх зобов`язань з посиланням на те, що ПрАТ "НЕК "Укренерго" оплачує придбану балансуючу електричну енергію з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання оператора системи передачі, у зв`язку з чим оплата здійснюється після надходження коштів на цей рахунок від інших учасників балансуючого ринку.

За приписами ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії":

- алгоритм розподілу коштів - порядок розподілу уповноваженими банками коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, що встановлюється Регулятором відповідно до цього Закону;

- поточний рахунок із спеціальним режимом використання - рахунок, відкритий в одному з уповноважених банків і призначений для забезпечення проведення розрахунків відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на ринку електричної енергії, між учасниками цього ринку здійснюються в грошовій формі відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом, правилами ринку, правилами ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку.

Згідно з частиною четвертою статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, в яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в уповноважених банках.

Кошти з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на:

1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників;

2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників;

3) поточний рахунок оператора системи передачі.

З метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування під час врегулювання системних обмежень оператор системи передачі може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка.

Аналіз частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" свідчить, що оператор системи передачі може сплачувати постачальникам послуг з балансування вартість балансуючої електричної енергії виключно з поточного рахунка із спеціальним режимом використання.

Умовою проведення таких розрахунків є наявність коштів на рахунку із спеціальним режимом використання, що надійшли від учасників балансуючого ринку.

Умовами укладеного між сторонами договору про участь у балансуючому ринку № 0424-0413 від 27.05.2019 передбачено, що ОСП (відповідач) здійснює остаточний розрахунок з ППБ (позивач) впродовж 7 робочих днів після підписання сторонами акта або з дати направлення його ППБ на адресу ОСП (у випадку непідписання та/або ненаправлення акта, та/або мотивованих зауважень до нього у п`ятиденний строк) за умови реєстрації ППБ податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог ст. 201 Податкового кодексу України шляхом перерахування на поточний рахунок ППБ грошових коштів в обсязі, що відповідає фактичній вартості наданих послуг з балансування.

Згідно з висновками господарських судів положення укладеного між сторонами договору про участь у балансуючому ринку № 0424-0413 від 27.05.2019 не містять будь-яких застережень щодо використання відповідачем поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, та відповідно умови про розрахунок за продану електричну енергію лише з такого рахунку та/або за умови наявності коштів на такому рахунку.

Проте з наведеними висновками погодитись неможливо, оскільки визначені поняття алгоритму та поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, які наведено в статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" дають підстави до висновку, що умова про алгоритм розподілу коштів з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання оператора системи передачі, яким є ПрАТ «НАК «Укренерго», є не договірною умовою, встановленою договором про участь у балансуючому ринку № 0424-0413 від 27.05.2019, а нормою закону.

Укладений сторонами договір про участь у балансуючому ринку № 0424-0413 від 27.05.2019 мав виконуватись з врахуванням чинних на момент умов розрахунків між учасниками ринку електричної енергії передбачених приписами Закону України "Про ринок електричної енергії".

Як вбачається з матеріалів справи ПрАТ «НАК «Укренерго» виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії (ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператором системи передачі здійснюється, зокрема, купівля та продаж електричної енергії для балансування обсягів попиту та пропозиції електричної енергії у межах поточної доби. Виробники зобов`язані надавати послуги з балансування в обсягах та випадках, визначених цим Законом та правилами ринку.

Закон України "Про ринок електричної енергії" покладає на відповідача як оператора системи передачі, обов`язок розподілу коштів, отриманих від постачальників послуг з балансування, що обмежуються обов`язком сплачувати вартість балансуючої електричної енергії виключно з грошових коштів, які надходять на його спеціальний рахунок за балансуючу електричну енергію та небаланси електричної енергії.

Аналіз статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" свідчить, що постачальник послуг з балансування, яким є позивач, має право вимагати від оператора системи передачі (відповідача) оплату за балансуючу електричну енергію виключно в межах коштів, перерахованих оператору системи передачі.

Абзац 3 частини 4 статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" надає можливість оператору системи передачі вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка з метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування, лише у випадку необхідності врегулювання системних обмежень оператором системи передачі.

Системні обмеження - обставини, обумовлені необхідністю забезпечення функціонування ОЕС України в межах гранично допустимих значень, за яких можливе відхилення від оптимального розподілу навантаження генеруючих потужностей відповідно до їх договірних обсягів відпуску електричної енергії та/або оптимального розподілу навантаження генеруючих потужностей відповідно до пропозицій (заявок) на балансуючому ринку (ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії").

У спірних правовідносинах судами не було встановлено обставини врегулювання системних обмежень оператором системи передачі, обумовлені необхідністю забезпечення функціонування ОЕС України, а тому відповідач не міг скористатися правом вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка для проведення розрахунків з позивачем.

Залишаючи в силі рішення Господарського суду міста Києва та постанову Північного апеляційного господарського суду про задоволення позову Верховний Суд керувався зокрема нормами ст. ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України, статті 193 ГК України щодо обов`язковості виконання особою взятих на себе зобов`язань.

Разом з цим, Закон України "Про ринок електричної енергії" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини відповідних суб`єктів - учасників ринку електричної енергії.

Стаття 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" є спеціальною нормою, що регулює порядок розрахунків на ринку електричної енергії.

Отже, у спірних відносинах має місце пріоритет спеціальної норми Закону України "Про ринок електричної енергії" над загальними нормами ЦК України та ГК України, який необхідно було врахувати при вирішенні спору.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву, апеляційній скарзі відповідач заперечував щодо нарахування йому пені, 3% річних та інфляційних втрат в повному обсязі. 31.08.2021 подав до Господарського суду міста Києва клопотання про зменшення розміру пені та 3% річних на 99%. При цьому, посилався на ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України. Стверджував, що стягнення ПрАТ «НАК «Укренерго» 54 568 097,71 грн пені та 3% річних стане для нього надмірним тягарем та джерелом отримання АТ «ДТЕК Західенерго» невиправданих додаткових прибутків. 08.12.2021 ПрАТ «НАК «Укренерго» подало до Північного апеляційного господарського суду повторне клопотання про зменшення розміру пені та 3% річних.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

За своєю правовою природою пеня (ч. 3 ст. 549 ЦК України) є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, зменшення неустойки (зокрема, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 та у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19, від 12.05.2020 у справі № 910/9767/19, від 29.04.2020 у справі № 917/693/19 та від 26.05.2020 у справі № 916/2586/19.

Зменшення заявлених штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується з обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 ГПК України, статтею 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків

На мою думку, наведені у клопотаннях позивача обґрунтування, а саме: відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших для нього наслідків порушення зобов`язання відповідачем; встановлений у ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» спеціальний алгоритм розрахунків між відповідачем як оператором системи передачі та позивачем як постачальником послуг з балансування; значна заборгованість учасників ринку електричної енергії перед ПрАТ «НАК «Укренерго», яка перевищує його борг перед позивачем; значний розмір заявлених до стягнення з ПрАТ «НАК «Укренерго» пені та 3% річних в загальній сумі 54 568 097,71 грн, були достатніми для застосування судом ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГК України і зменшення їх до розумного розміру.

Разом з цим, статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і найменший період його визначення становить календарний місяць (проміжок часу з 1 до 30 (31) числа кожного місяця, 28 чи 29 число у лютому).

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць, адже інфляційні втрати за конкретний місяць визначаються з урахуванням індексу інфляції в цьому місяці, тобто величини яка визначається лише за місяць і визначення якої за проміжок часу менше, ніж місяць, не існує.

Необхідно зазначити, що жодним спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 не встановлено, що інфляційні витрати нараховуються за неповний місяць прострочення виконання зобов`язання, а здійснення розрахунку інфляційних втрат судом за період, менший ніж місяць, призводить до перебирання на себе функцій Державного комітету статистики України, що є недопустимим і свідчить про те, що суд "діє не у встановленому законом порядку".

На сьогоднішній день спеціально уповноваженим на обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади у сфері статистики (Держкомстатом України) не розроблено жодної методики розрахунку індексу інфляції, з урахуванням якого обчислюються інфляційні втрати, за період менший місяця, відповідно, такої методики не існує, а її визначення не відноситься до компетенції суду.

З наведеного у позовній заяві розрахунку інфляційних втрат, який був визнаний судом правильним, вбачається, що прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати балансуючої електричної енергії у вересні, жовтні, листопаді, грудні 2020 року та січні, лютому, березні 2021 року становило менше місяця, відповідно, Верховний Суд не повинен був залишати в силі в цій частині рішення судів попередніх інстанцій, якими застосовувано до відповідача відповідальність, встановлену ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за ці періоди, адже таке стягнення суперечить природі інфляційних втрат.

Суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили розгляд спору з врахуванням норм матеріального права - ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, з неправильним застосуванням статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", безпідставно самоусунулися від вирішення питання обґрунтованості та пропорційності розміру заявлених до стягнення пені та 3 % річних, належним чином не перевірили розрахунок розміру інфляційний втрат здійснений позивачем.

Оскільки суди попередніх інстанцій не прийняли законного і обґрунтованого рішення відповідно до вимог ст. 236 ГПК України, вважаю, що оскаржувані судові рішення необхідно було частково скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду в частині задоволення позовних вимог для вирішення питання перевірки обставин дотримання ПрАТ «НЕК «Укренерго» алгоритму розподілу коштів, які надійшли на його поточний рахунок із спеціальним режимом використання між постачальниками послуг з балансування у спірний період, зокрема в сумах, які підлягали сплаті на користь відповідача, а також для перевірки розрахунку розміру інфляційний втрат, пропорційності розміру заявленої до стягнення пені та 3 %, а не залишати їх в силі, що помилково вирішив Верховний Суд у постанові від 15.06.2022.

Суддя Л. Стратієнко