РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.06.2022Справа № 910/8174/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Міністерства охорони здоров`я України

до відповідача Міністерства юстиції України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1

про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

за участю представників:

від позивача: не з`явився.

від відповідача: Колток О.М.,

від третьої особи: Циганчук Н.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Міністерство охорони здоров`я України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України про скасування наказу Міністерства юстиції України від 04.09.2020 року № 3052/5 «Про задоволення скарги» та зобов`язання Міністерства юстиції України поновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційну дію від 02.07.2020 року №5009389, проведену державним реєстратором Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Грибінчук Інною Петрівною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказ Міністерства юстиції України від 04.09.2020 року №3052/5 «Про задоволення скарги» є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки внаслідок його прийняття були порушені права Міністерство охорони здоров`я України, як органу управління державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Станом на 29.06.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (з посиланням на вимоги ухвали суду від 26.05.2021).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 02.08.2021.

23.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

30.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшло клопотання про залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

30.07.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відкладено підготовче засідання у даній справі на 08.09.2021, на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2021 направлено запит до Органу реєстрації Станишівської сільської територіальної громади Житомирського району Житомирської області щодо доступу до персональних даних фізичної особи ОСОБА_1 .

25.08.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

26.08.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від третьої особи надійшли пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 08.09.2021 судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України оголошено перерву на 27.10.2021.

Підготовче засідання, призначене на 27.10.2021, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2021 призначено підготовче засідання на 22.11.2021.

22.11.2021 через відділ автоматизованого документообігу суду від третьої особи надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, розгляд справи по суті призначено на 20.12.2021.

У судовому засіданні 20.12.2021 судом на підставі ст.216 ГПК України оголошено перерву на 16.02.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2022 учасників справи повідомлено, що призначене на 16.02.2022 судове засідання не відбудеться у зв`язку із направленням судді Приходько І.В. на навчання згідно з Календарним планом Національної школи суддів України, судове засідання призначено на 23.02.2022.

У судовому засіданні 23.02.2022 розгляд по поданій справі було відкладено на 21.03.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 повідомлено, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно з Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в країні введено воєнний стан, 14.03.2022 прийнято Указ Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», судове засідання призначене на 21.03.2022 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2022 призначено судове засідання на 15.06.2022.

Представники позивача у судове засідання 15.06.2022 не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.06.2022 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судовому засіданні 15.06.2022 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Частиною першою статті 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

04.09.2020 Міністерством юстиції України було прийнято наказ № 3052/5 «Про задоволення скарги», відповідно до якого скаргу ОСОБА_1 від 08.07.2020 задоволено частково та скасовано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційну дію від 02.07.2020 року №5009389, проведену державним реєстратором Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Грибінчук Інною Петрівною.

Підставою прийняття вказаного наказу визначено висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 16.07.2020 (далі - Колегія).

У свою чергу, мотивом рішення Колегії слугували ті обставини, що 02.07.2020 державним реєстратором Грибінчук Інною Петрівною проведено реєстраційну дію №5009389, унаслідок якої змінено керівника та підписанта ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України».

Підставою для проведення реєстраційної дії слугував наказ МОЗ України № 31-О від 26 червня 2020 року «Про призначення ОСОБА_2 » та наказ МОЗ України від 26.06.2020 «Про внесення змін до переліку в.о. директорів державних підприємств та державних установ МОЗ України».

Так, Колегією було встановлено, що зазначені накази МОЗ України не містять інформації про звільнення керівника - ОСОБА_1 , що ставить під сумнів прийняття такого рішення МОЗ України.

Посилаючись на положення Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" Комісія дійшла висновку про те, що державний реєстратор Грибінчук І.П. мала зупинити розгляд документів, поданих для державної реєстрації на підставі п. 1 частини першої вказаного Закону. При цьому Комісія зазначила, що оскільки реєстраційна дія №5009389 є протиправною, вона підлягає скасуванню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що наказ Міністерства юстиції України від 04.09.2020 року №3052/5 «Про задоволення скарги» є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки внаслідок його прийняття були порушені права Міністерство охорони здоров`я України, як органу управління державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», в тому числі порушені виключні повноваження органу управління, спрямовані на забезпечення виконання державною установою своїх завдань та повноважень в частині призначення в.о. керівника державної установи.

Разом з цим, зазначаючи про необхідність вирішення спору в порядку господарського судочинства, позивач посилається на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2020, залишену без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2021 по справі №757/42939/20-ц, якою у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Міністерства охорони здоров`я України до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_2 , про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, відмовлено.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Абзацом другим статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (далі Закон) та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, зокрема Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1128 від 25.12.2015 (далі Порядок).

Пунктом 1 частини 2 статті 34 Закону визначено, що Міністерство юстиції України розглядає скарги на проведені державним реєстратором реєстраційні дії (крім випадків, якщо такі реєстраційні дії проведено на підставі судового рішення).

Порядок визначає процедуру розгляду відповідно до Закону скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту, що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами.

Для забезпечення розгляду скарг суб`єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, положення та склад яких затверджуються Мін`юстом або відповідним територіальним органом.

Відповідно до Пунктів 2.3 розділу 1 Положення про Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2016 року №37/5 Комісія є постійно діючим колегіальним консультативно-дорадчим органом при Міністерстві юстиції України, що в межах повноважень, визначених Законом, Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації забезпечує розгляд скарг у сфері державної реєстрації.

Пунктом 9 Порядку № 1128 зазначено, що під час розгляду скарги по суті комісія встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення скаржника, зазначених у скарзі, та інші обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги, у тому числі шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), та у разі необхідності витребування документів, пояснень тощо у суб`єкта оскарження, і вирішує: чи мало місце прийняття оскаржуваного рішення суб`єктом оскарження, чи мала місце оскаржувана дія або бездіяльність суб`єкта оскарження; чи було оскаржуване рішення прийнято суб`єктом оскарження на законних підставах, чи здійснювалася дія або вчинялася бездіяльність суб`єктом оскарження на законних підставах; чи належить задовольнити кожну з вимог скаржника або відмовити в їх задоволенні; чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у своїй скарзі (зокрема внесення шляхом виправлення технічних помилок у записах реєстрів взамін скасування рішення державного реєстратора); які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

За результатами розгляду скарги суб`єкт розгляду скарги на підставі висновків комісії приймає мотивоване рішення про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених Законами, у формі наказу.

Згідно пункту 14 Порядку за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом. Не пізніше наступного робочого дня з дня прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) розміщуються на офіційному веб-сайті Мін`юсту чи відповідного територіального органу. За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян", засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) разом із супровідним листом надсилаються скаржнику.

Позивач зазначає, що для проведення реєстраційної дії був поданий повний пакет документів - наказ органу управління від 26.06.2020 № 1460, яким скасовано норму наказу щодо уповноваження ОСОБА_1 на виконання обов`язків директора ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України», а також новий наказ органу управління від 26.06.2020 № 31-О, яким ОСОБА_2 було призначено в.о. ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України».

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що обидві накази МОЗ України від 26.06.2020 не містять інформації про факт та дату звільнення з посади ОСОБА_1 , а отже такі обставини стали підставою скасування відповідної реєстраційної дії.

Так, відповідно до п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 днем звільнення вважається останній день роботи.

Згідно зі ст. 241-1 Кодексів законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

В цій частині суд приймає доводи відповідача про те, що за відсутності подання позивачем достовірних відомостей щодо факту та дати звільнення ОСОБА_1 , Комісія дійшла обґрунтованого та достатньо мотивованого висновку про те, що реєстраційна дія від 02.07.2020 №5009389 є протиправною та підлягає скасуванню, наслідком чого стало прийняття відповідачем правомірного наказу від 04.09.2020 року № 3052/5 «Про задоволення скарги».

Окремо судом враховані доводи третьої особи про те, що постановою Житомирського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року у справі №278/1725/20 було визнано незаконним наказ Міністерства охорони здоров`я України від 26 червня 2020 року № 31-О «Про призначення ОСОБА_2 виконуючим обов`язки директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України».

Суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до п.3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України , правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ст. ст. 3 , 15 , 16 ЦК України , які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними, достовірними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

На підставі викладеного суд зазначає, що позивач не довів перед судом відповідними засобами доказування наявності законних підстав для скасування наказу Міністерства юстиції України від 04.09.2020 року № 3052/5, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, наказ Міністерства юстиції України від 04.09.2020 року № 3052/5 винесений на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.

Оскільки вимога про зобов`язання відповідача поновити в ЄДР реєстраційну дію від 02.07.2020 №5009389 є похідною від вимоги про скасування наказу Міністерства юстиції України, тому в задоволенні позову в цій частині вимог також слід відмовити.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.06.2022.

Суддя І.В. Приходько