ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2022 р. Справа№ 910/15575/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників:

позивача - Процюка О.О.

відповідача 1 - Дяк Ю.М.

відповідача 2 - Грицик О.М.

третьої особи 1 - не з`явились

третьої особи 2 - Малай А.В.

прокуратури - Кузьміна К.Г.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021

у справі №910/15575/21(суддя - Сівакова В.В.)

а позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна"

до 1. Міністерства охорони здоров`я України

2. Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1. Чернігівська обласна державна адміністрація

2. Чернігівська міська рада

про солідарне стягнення 14044726,96 грн

за участю Чернігівської обласної прокуратури

ВСТАНОВИВ:

22.09.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" до Міністерства охорони здоров`я України (відповідач-1) та Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації (відповідач-2) про солідарне стягнення заборгованості за надання медичних послуг гемодіалізу у період з 29.07.2014 по 31.03.2020 (спірний період) в розмірі 14044726,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наданням позивачем медичних послуг внутрішньо переміщеним особам з тимчасово окупованих територій Луганської та Донецької областей за період з 29.07.2014 по 31.03.2020 за відсутності договорів та неоплатою цих послуг відповідачами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2021 відкрито провадження у справі №910/15575/21 та прийнято позовну заяву до розгляду, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Чернігівську обласну державну адміністрацію та Чернігівську міську раду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 (повне рішення складено 23.12.2021) в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути солідарно з Міністерства охорони здоров`я України та Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 210670,90 грн та апеляційної скарги у розмірі 316006,50 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач наголошує на тому, що: - життєво необхідні послуги гемодіалізу є безкоштовними для пацієнтів, однак, виходячи із взятих державою на себе зобов`язань, а також затверджених програм надання медичної допомоги хворим нефрологічного профілю, витрати на медичні послуги повинні покриватися за рахунок бюджету тому закладу охорони здоров`я, який надав послуги направленим хворим; - між позивачем та відповідачами виникли оплатні господарські відносини, а відсутність формалізованих письмових договорів викликане виключно протиправною бездіяльністю відповідачів; - відмова суду в задоволенні позову фактично мотивована лише недоліками документального оформлення відносин між сторонами; - відповідачі не вжили належних заходів для узгодженого переведення пацієнтів, а в подальшому вчасної закупівлі послуг, у зв`язку з чим у спірний період між сторонами фактично існували зобов`язальні відносини, які не були оформлені окремим письмовим договором; - застосування положень Закону України «Про публічні закупівлі» знаходилося поза волею та впливом позивача; - відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 апеляційну скаргу у справі №910/15575/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/15575/21, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/15575/21, справу призначено до розгляду на 01.03.2022.

01.03.2022 розгляд справи №910/15575/21 не відбувся, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022, з урахуванням наказу голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 "Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану".

01.04.2022 до суду апеляційної інстанції від Чернігівської обласної державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого третя особа-1 просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/15575/21 призначено на 31.05.2022.

02.05.2022 до суду апеляційної інстанції від Чернігівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого третя особа-2 заперечує проти вимог апеляційної скарги, просить залишити без змін оскаржуване судове рішення.

Заперечуючи проти доводів позивача третя особа-2 відмітила, що у відповідачів не виникло обов`язку по оплаті спірних послуг перед позивачем, оскільки між сторонами не укладалось відповідного договору, істотні умови договору у період з 2014 по 2020 року не узгоджувалися, відносини у спрощений спосіб не оформлялися та як наслідок, солідарна відповідальність відповідачів у справі не виникла.

16.05.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" надійшли додаткові пояснення по справі, згідно яких позивач просить суд врахувати при розгляді даної справи висновки Об`єднаної палати Верховного Суду наведені в постанові від 21.01.2022 у справі №925/1545/20.

25.05.2022 від Чернігівської міської ради надійшло клопотання про проведення судового засідання 31.05.2022 без участі представника третьої особи-2.

30.05.2022 до суду апеляційної інстанції через систему "Електронний суд" від Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.05.2022 задоволено клопотання Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації про відкладення розгляду справи, розгляд справи №910/15575/21 відкладено до 28.06.2022.

10.06.2022 на електрону адресу суду від Чернігівської обласної державної адміністрації надійшло клопотання про проведення судового засідання 28.06.2022, у режимі відеоконференції з Господарським судом Чернігівської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2022 задоволено клопотання Чернігівської обласної державної адміністрації про проведення судового засідання у справі №910/15575/21 у режимі відеоконференції.

На електрону адресу суду 21.06.2022 від Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації надійшло клопотання про проведення судового засідання 28.06.2022, у режимі відеоконференції з Господарським судом Чернігівської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 задоволено клопотання Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації про проведення судового засідання у справі №910/15575/21 у режимі відеоконференції.

24.06.2022 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" надійшли додаткові пояснення щодо позиції, викладеної у відзиві та поясненнях по справі відповідача-2.

У судове засіданні 28.06.2022 з`явились представники сторін та надали пояснення по суті справі.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів - 1, 2, третьої особи -2 та прокурор заперечили проти вимог апеляційної скарги з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін.

Представник третьої особи - 1 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, беручи до уваги строк розгляду справи, а також те, що третя особа - 1 надала відзив на апеляційну скаргу,з урахуванням того, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Чернігівської обласної державної адміністрації, за наявними матеріалами справи яких достатньо для розгляду справи по суті.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, у 2009 році Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» було започатковано проект міжнародного партнерства у сфері медико-соціальної допомоги населенню України, у межах якого іноземним інвестором (група Fresenius Medical Care) заплановано створення медичних діалізних центрів на території різних областей України для задоволення потреб осіб, хворих на хронічну хворобу нирок (далі - ХХН) V стадії.

03.09.2009 між Кампанією Фрезеніус Медікал Кер АГ & Ко. КГаА та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» (у тексті Протоколу - Фрезеніус), з одного боку, та Чернігівською обласною державною адміністрацією (у тексті Протоколу - Облдержадміністрація), з іншого боку, було підписано Протокол про наміри щодо реалізації проекту по створенню діалізного медичного центру у м. Чернігів (далі - Протокол), відповідно до умов якого, враховуючи значне збільшення діагностованих випадків хронічної ниркової недостатності (ХНН), недостатньою кількістю центрів по обслуговуванню хворих, зростання кількості хворих з ХНН в Чернігівській області та м. Чернігові, Фрезеніус зобов`язується на власний ризик та за власні кошти у відповідності з умовами цього договору забезпечити реалізацію проекту по створенню діалізного медичного центру в м. Чернігові (далі - Проект, Центр), схваленого і затвердженого в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до п. 1.2. Протоколу Облдержадміністрація після введення Центру в експлуатацію згідно положень чинного законодавства України і після отримання Фрезеніусом всіх передбачених чинним законодавством України дозвільних документів та ліцензій в межах повноважень, вживає всі необхідні заходи для направлення в Центр, обумовлену окремим договором кількість діалізних хворих, і забезпечує здійснення оплати за проведене Фрезеніусом лікування методом гемодіалізу в межах бюджетних коштів, розпорядником по яких є Облдержадміністрація, згідно з умовами окремих договорів, що укладаються між сторонами або між Фрезеніусом та іншими, визначеними Облдержадміністрацією, розпорядниками бюджетних коштів для реалізації даного проекту.

Положеннями п. 2.2.4. Протоколу визначено, що оплата за проведення Фрезеніусом лікування хворих методом гемодіалізу здійснюється Облдержадміністрацією або третіми особами (лікувальними установами), які знаходяться в сфері управління відповідно Облдержадміністрації на підставі окремих договорів, що укладаються в установленому порядку.

Пунктом 3.1. Протоколу визначено, що цей проект набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє впродовж 10 (десяти) років.

19.11.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» та Управлінням охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації було укладено Угоду про реалізацію проекту по створенню діалізного медичного центру в м. Чернігів (далі - Угода), відповідно до умов якої Фрезеніус зобов`язується на власний ризик та за власні кошти у відповідності з умовами цієї угоди забезпечити реалізацію проекту по створенню діалізного медичного центру в м. Чернігові, схваленого і затвердженого в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно з п. 1.2. Угоди Управління охорони здоров`я після введення Центру в експлуатацію згідно положень чинного законодавства України і після отримання Фрезеніусом всіх передбачених чинним законодавством України дозвільних документів і ліцензій в межах повноважень, вживає всі необхідні заходи для направлення в Центр, обумовлену окремим договором кількість діалізних хворих, і забезпечує здійснення оплати за проведене Фрезеніусом лікування методом гемодіалізу в межах бюджетних коштів, згідно з умовами окремих договорів, що укладаються між сторонами або між Фрезеніусом та іншими, визначеними Управлінням охорони здоров`я, розпорядниками бюджетних коштів для реалізації даної угоди.

У п. 2.2.4. Угоди визначено, що оплата за проведення Фрезеніусом лікування хворих методом гемодіалізу здійснюється розпорядниками коштів, визначеними Управлінням охорони здоров`я Чернігівської області на підставі окремих договорів, що укладаються в установленому порядку.

Так, в межах реалізації зазначеного інвестиційного проекту у 2010 році силами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» у м. Чернігові побудований та по сьогоднішній день діє діалізний медичний центр.

Позивач зазначає, що послуги гемодіалізу є безкоштовними для пацієнтів, а лікування хворих здійснюється виключно за рахунок бюджетних коштів, відтак, саме держава в особі уповноважених органів державної влади та місцевого самоврядування взяла на себе зобов`язання направляти хворих в даний медичний центр та забезпечувати здійснення оплати за проведене позивачем лікування. При цьому, специфіка послуг гемодіалізу полягає в тому, що вони повинні надаватися безперервно та не можуть призупинятися.

Провідну роль Фрезеніус в забезпеченні медичної допомоги хворим на XXH V стадії підтверджено Обласною програмою «Надання медичної допомоги хворим нефрологічного профілю» на 2013-2017 роки та Обласною програмою забезпечення населення Чернігівської області спеціалізованою медичною допомогою на 2016-2020 роки, затвердженою Чернігівською обласною державною адміністрацією. При цьому, відповідно до положень Обласної програми фінансове забезпечення її заходів здійснюватиметься за рахунок асигнувань обласного бюджету, які передбачаються у кошторисах відповідальних виконавців Програми, коштів державного бюджету, а також інших джерел, не заборонених законодавством.

Як стверджує позивач, 28.07.2014 на нараді в Міністерстві охорони здоров`я України за участі Фрезеніус розглядалося питання, яке виникло у зв`язку із початком війни на сході України, а саме надання замісної ниркової терапії пацієнтам - внутрішньо переміщеним особам з тимчасово окупованих територій Луганської та Донецької областей. На згаданій нараді, Міністерством охорони здоров`я України було прийнято рішення про перенаправлення пацієнтів із зони АТО на лікування до медичного центру Фрезеніус у м. Чернігів. Починаючи з липня 2014 року по сьогоднішній день в медичному центрі Фрезеніус у м. Чернігів безперервно проходять лікування направлені внутрішньо переміщені особи. Кількість направлених пацієнтів у різні періоди варіювалася від 5 до 16, лікування для хворих було і залишається безкоштовним.

З липня 2014 року по березень 2020 року відповідачами не приймалось рішення про припинення лікування чи перенаправлення пацієнтів (внутрішньо переміщених осіб) на лікування в інший заклад охорони здоров`я, з огляду на що, лікування направлених Міністерством охорони здоров`я України пацієнтів залишалося чинним для позивача. При цьому відносини з надання Фрезеніус послуг гемодіалізу внутрішньо переміщеним особам не було врегульовано окремим письмовим договором.

За твердженням позивача, у спірний період ним було надано пацієнтам - внутрішньо переміщеним особам 7176 процедур на суму 14044726,96 грн, що підтверджується переліком пацієнтів та кількістю наданих послуг, виписками з карт динамічного спостереження хворих (т. 1 а.с. 217-250, т. 2 а.с. 1-103), однак, оплата за фактично надані позивачем медичні послуги не була здійснена.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1070-р від 30.10.2014 «Про виділення коштів з резервного фонду бюджету» було виділено 10530 тис. грн для здійснення невідкладних заходів із забезпечення лікарськими засобами та виробами медичного призначення хворих, які потребують гемодіалізу, з числа осіб, що переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, у тому числі Дніпропетровській облдержадміністрації - 6240 тис. грн, Харківській облдержадміністрації - 1872 тис. грн, Чернігівській облдержадміністрації - 1014 тис. грн, Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міськдержадміністрації) - 1404 тис. грн.

Виходячи зі змісту зазначеного розпорядження, виділені кошти спрямовувались виключно на забезпечення лікарськими засобами та виробами медичного призначення хворих, які потребують гемодіалізу з числа осіб, що переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, а не на оплату послуг.

Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» за своєю організаційно-правовою формою є недержавною установою, здійснення розрахунків за лікування зазначеної вище категорії хворих можливо виключно як оплата за надані послуги на підставі договорів, укладених відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим використати за цільовим призначенням виділені кошти для позивача було неможливо.

З метою врегулювання на законодавчому рівні ситуації, Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації та Чернігівська обласна державна адміністрація неодноразово звертались до Міністерства охорони здоров`я України та Кабінету Міністрів України з питань внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України №1070-р від 30.10.2014, а саме доповнити пункт 1 зазначеного розпорядження словом «послугами», що дало б можливість забезпечити цільове використання виділених з державного бюджету коштів.

Проте зміни до розпорядження внесено не було, а виділені кошти повернуто до державного бюджету у зв`язку з неможливістю їх використання за цільовим призначенням.

З наявних в матеріалах справи копій листів слідує, що позивач постійно інформував та просив Управління та Міністерство здоров`я врегулювати питання щодо розрахунку за фактично надані медичні послуги, втім відповідачі не вчинили жодних заходів для погашення заборгованості.

12.06.2020 позивач звернувся до відповідачів з претензіями №1, згідно яких просив сплатити вартість фактично наданих у період з липня 2014 року по березень 2020 року послуг гемодіалізу внутрішньо переміщеним особам у розмірі 14044726,96 грн.

У відповідь Міністерство охорони здоров`я України листом №14-17/19154/2-20 від 08.07.2020 зазначило про відсутність підстав для задоволення претензії, оскільки між позивачем та відповідачем-1 відсутні договірні відносини у спірний період, а відтак у відповідача-1 відсутня кредиторська заборгованість перед позивачем, що зареєстрована у встановленому порядку в органах казначейської служби.

Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації відповіді на претензію не надало.

На переконання позивача, незважаючи на непідписання договорів, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна», як інвестором і приватним закладом охорони здоров`я, з одного боку, та відповідачами як уповноваженими замовниками медичних послуг та розпорядниками бюджетних послуг, з іншого боку, виникли та продовжували існувати зобов`язальні відносини з надання і оплати послуг, укладені у спрощений спосіб, що є беззаперечним свідченням обов`язку відповідачів погасити існуючу заборгованість перед позивачем, оплативши вартість фактично наданих послуг. Нереагування відповідачів на запити позивача щодо погашення заборгованості за фактично надані медичні послуги гемодіалізу з липня 2014 року по березень 2020 року в сумі 14044726,96 грн призвело до порушення його прав та стало підставою для звернення до суду з даним позовом про солідарне стягнення даної заборгованості з відповідачів. Разом з тим позивач відмічає, що відповідачами рішення про перенаправлення хворих на лікування в інший заклад охорони здоров`я не приймалося, ним не отримувалось жодного повідомлення про необхідність припинення надання медичних послуг, а пацієнти продовжували регулярно відвідувати медичний центр Фрезеніус у м. Чернігів тричі на тиждень і призупинити таке лікування на будь-який період було неможливо.

Відповідачі заперечували проти позовних вимог вказуючи на відсутність з позивачем договірних відносин, та як наслідок відсутність обов`язку щодо оплати наданих медичних послуг. Крім того відповідачем-2 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Місцевий господарський суд ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з того, що у відповідачів по справі обов`язок по оплаті медичних послуг, наданих у зазначений період, перед позивачем не виник, відповідний договір з урахуванням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» не укладався, істотні умови договору у вказаному періоді з позивачем не узгоджувалися, відносини у спрощений спосіб не оформлялися, та як наслідок, солідарна відповідальність відповідачів у справі не виникла, обов`язок зі здійснення розрахунку за спірні послуги відсутній.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта вважає частково обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

При цьому, ч. 1 ст. 8 вказаного Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З урахування приписів ст. 4 ГПК України, наведені приписи законодавства визначають об`єктом захисту, у тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

За приписами ч.ч. 1, 3, 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Колегія суддів зауважує, що встановлення змісту дійсних правовідносин між сторонами даного спору має важливе значення для подальшого визначення матеріально-правового регулювання, яке поширюється на такі правовідносини.

Так, колегією суддів встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» є дочірнім підприємством провідного світового лідера у створенні продуктів і наданні послуг для людей із хронічною нирковою недостатністю та є учасником проекту міжнародного партнерства у сфері медико-соціальної допомоги населенню України.

Відносини з позивачем, як учасником зазначеного проекту, врегульовані Протоколом про наміри щодо реалізації проекту по створенню діалізного медичного центру в м. Чернігів від 03.09.2009, підписаним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» та Чернігівською ОДА, Угодою про реалізацію проекту по створенню діалізного центру у м. Чернігові від 19.11.2009, підписаною між ТОВ «Фрезеніус Медикал Кер Україна» та Управлінням охорони здоров`я Чернігівської ОДА.

Дані документи є свідченням виникнення між сторонами відносин, спрямованих на реалізацію інвестиційного проекту, гарантованого державою.

За твердженням позивача, яке не заперечується відповідачами, починаючи з липня 2014 року медичний центр Фрезеніус у м. Чернігові, крім іншого, здійснює лікування методом гемодіалізу хворих - внутрішньо переміщених осіб на ХХН стадії, що були направлені на лікування Міністерством охорони здоров`я України.

З наявного в матеріалах справи експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 08.08.2019 №127/2019-ЕВ слідує, що 29.07.2014 на веб-сайті https//:www.kmu.gov.ua опублікована інформація щодо прийнятого рішення про направлення хворих на ниркову недостатність жителів з Луганська для подальшого довготривалого лікування до приватної лікарні м. Чернігова.

Дослідивши поданий позивачем висновок суд апеляційної інстанції приймає його в якості належного письмового доказу на підтвердження направлення пацієнтів до лікувального закладу Міністерством охорони здоров`я України, а не як висновок судового експерта з огляду на те, що останній не відповідає вимогам статті 98 ГПК України. В свою чергу відповідачами ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів на спростування зазначених обставин.

Також в матеріалах справи наявний лист Міністерства охорони здоров`я України від 28.07.2014 №3.05/21355 (т. 2, а.с 135) адресований Управлінню охорони здоров`я України, згідно якого відповідач-1 просить відповідача-2 організувати перевезення та лікування 15 пацієнтів (переміщених осіб із зони АТО), які потребують апаратного гемодіалізу.

Тобто, пацієнти які отримали послуги від позивача, сплата за які є предметом спору в даній справі, були направлені до Фрезеніусу відповідачем-1, про що було повідомлено відповідачу-2. При цьому, згідно листів, що містяться в матеріалах справи, позивач постійно інформував відповідачів про те, що продовжує надавати послуги хворим, які переїхали із зони АТО та просив врегулювати існуючу заборгованість та формалізувати відносини з надання медичних послуг. У свою чергу відповідачі не ухвалювали рішення щодо перенаправлення пацієнтів до інших закладів та не вживали заходів щодо врегулювання спірних питань.

Крім того в матеріалах справи наявна заява свідка - Михайловського Д.О. (заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна»), згідно якої останній повідомляє про обставини направлення відповідачем -1 внутрішньо переміщених осіб на лікування до закладу позивача, яка оцінюється судом в сукупності з усіма матеріалами справи.

Таким чином правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з необхідністю забезпечення прав та гарантій пацієнтів у сфері охорони здоров`я, зокрема, надання медичної допомоги хворим на хронічну хворобу нирок ХХН V стадії. Крім того, специфічним є об`єкт правовідносин, а саме, амбулаторне медичне лікування в клініках методом діалізу як вид спеціалізованих медичних послуг.

Відповідно до п. 1.2 Методики розрахунку вартості лікування хворих на ХХН V стадії із застосуванням гемодіалізу, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я від 02.03.2011 №129, амбулаторний гемодіаліз - процедура, яка дозволяє частково компенсувати втрачену функцію нирок.

У матеріалах справи наявний лист Інституту нефрології Національної академії медичних наук України №04/71 від 23.03.2020, (т. 2 а.с. 104), у якому Інститут роз`яснює:

- направлення на гемодіаліз здійснюється після вже проведених ним обстежень, консультацій, госпіталізації та при встановленому діагнозі ХХН V стадії, тобто незворотна втрата функції нирок. Процедури амбулаторного гемодіалізу з таким діагнозом призначаються пожиттєво;

- припинення надання лікування методом гемодіалізу призводить до швидкої смерті пацієнта. Ненадання закладом охорони здоров`я відповідної допомоги можливо лише за умови узгодженого переведення в інший лікувальний заклад, в якому є можливість надавати таке лікування, всі інші випадки можна розцінювати як ненадання медичної допомоги;

- направлення на гемодіаліз є безстроковим, подальше спостереження та лікування пацієнта відбувається в обраному закладі охорони здоров`я.

Колегія суддів враховує, що вказане роз`яснення має рекомендаційний характер та стосується особливостей лікування пацієнтів з ХХН V стадії.

Зі змісту наказу Міністерства охорони здоров`я України та Національної академії медичних наук України від 11.05.2011 №280/44, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.02.2016 №89, якими затверджені уніфіковані клінічні протоколи, вбачається, що обов`язкова періодичність гемодіалізу для одного пацієнта складає не менше 3-х разів на тиждень тривалістю не менше 4 годин.

Отже, специфіка медичних послуг методом гемодіалізу також впливає на зміст правовідносин між сторонами спору.

Згідно матеріалів справи, позивач зі свого боку виконував ті ж зобов`язання з надання послуг, які були взяті ним, починаючи з укладення рамкової угоди про надання послуг на підставі рішення відповідача-1 про перенаправлення пацієнтів - внутрішньо переміщених осіб. У свою чергу, у спірний період відповідач-1 за мовчазною згодою погоджував такі послуги. Разом з тим слід наголосити, що відповідачі не здійснили перенаправлень пацієнтів - тимчасово переміщених осіб до інших закладів охорони здоров`я, протилежного відповідачами не доведено.

Крім того, з доданих позивачем листів слідує, що відповідач-2 та треті особи постійно вели роботу щодо вирішення питання фінансування медичних послуг наданих позивачем, зокрема, звертались до Міністерства охорони здоров`я України, Кабінету Міністрів України з проханням внести зміни до розпорядження КМУ від 30.10.2014 №1070-р (лист від 17.11.2014 №03/1-22/6810, т. 1, а.с. 65, лист від 04.12.2014 №02-02/5065, т. 1, а.с. 66), до Прем`єр-міністра України з клопотанням розглянути питання щодо можливості включення у пілотний проект відпрацювання механізму фінансування послуги з лікування хворих на хронічну ниркову недостатність, які отримують лікування методом гемодіалізу (рішення Чернігівської міської ради від 30.11.2017 №25/VII-39, т. 1, а.с. 95-96). Тобто, відповідач-1 був обізнаний про надання послуг позивачем, втім ухилявся від проведення відповідних процедур щодо оформлення договірних відносин та оплати наданих послуг.

Водночас враховуючи безперервність надання медичних послуг гемодіалізу, у спірний позадоговірний період, позивач продовжував надавати медичні послуги (лікування методом гемодіалізу) пацієнтам - внутрішньо переміщеним особам, що свідчить про виконання позивачем зі своєї сторони зобов`язань з надання медичних послуг за умов відсутності обставин для припинення таких зобов`язань.

Також колегія суддів враховує той факт, що 01.04.2020 питання щодо формалізації відносин та оплати медичних послуг гемодіалізу для внутрішньо переміщених осіб було вирішено шляхом укладення договору №1296-Е420-Р000 між позивачем та Національною службою здоров`я України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд апеляційної інстанції зазначає, що такі правовідносини сторін є комплексними, містять елементи публічних правовідносин у сфері охорони здоров`я, бюджетних правовідносин, відносин у сфері публічних закупівель та є майновими господарськими правовідносинами з надання послуг суб`єктом господарювання.

За приписами ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а держава гарантує громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров`я.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, інвалідам та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист.

За змістом ст. 18 вказаного Закону фінансування охорони здоров`я здійснюється за рахунок Державного бюджету України та місцевих бюджетів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством. Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, асигновані на охорону здоров`я, використовуються для забезпечення населенню гарантованого рівня медичної допомоги, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень з цих питань.

У відповідності до ч. 5 ст. 18, ч. 6 ст. 35-2, ч. 5 ст. 35-3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медична допомога вторинного та третинного рівнів надається безоплатно за рахунок бюджетних коштів у закладах охорони здоров`я, з якими головними розпорядниками бюджетних коштів укладені договори про медичне обслуговування населення. Особливості укладення договорів про медичне обслуговування населення визначаються законом.

Закон, який би регулював особливості укладення договорів про медичне обслуговування населення, наразі не прийнятий в Україні.

У даному випадку Міністерство охорони здоров`я України перенаправило пацієнтів - тимчасово переміщених осіб до клініки позивача для надання їм високоспеціалізованої допомоги, при цьому, Основами законодавства про охорону здоров`я передбачено, що така допомога (послуги гемодіалізу) надається пацієнтам безкоштовно за рахунок бюджетних коштів.

З огляду на викладене, обов`язок з надання медичних послуг методом гемодіалізу за рахунок бюджетних коштів може виникнути у разі укладення головним розпорядником бюджетних коштів договору із закладом охорони здоров`я про медичне обслуговування населення.

Укладення відповідних договорів про медичне обслуговування було передбачено у відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна», однак не було забезпечене відповідачами у спірний період.

Суд апеляційної інстанції відмічає, що правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт та послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади установлює Закон України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 №922-VIII в редакції, чинній протягом спірного періоду (далі - Закон №922-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону №922-VIII договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: (і) юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; (іі) органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; (ііі) у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків (ст. 1 Закону «Про публічні закупівлі»).

Послуги - будь-який предмет закупівлі, крім товарів і робіт, зокрема медичне обслуговування (ст. 1 Закону №922-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №922-VIII цей Закон застосовується: до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень.

Відповідно до абз. 3 ч.1 ст. 2 Закону №922-VIII під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору надавача послуг для укладення договору.

Згідно зі ст. 3 Закону №922-VIII закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Відповідно до ст. 36 Закону №922-VIII договір про закупівлю укладається відповідно до норм ЦК та ГК з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Забороняється укладання договорів, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 3 ст. 36 Закону №922-VIII).

Дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку (ч. 5 ст. 36 Закону №922-VIII).

Статтею 35 Закону №922-VIII передбачено переговорну процедуру закупівлі, яка використовується замовником як виняток і відповідно до якої замовник укладає договір про закупівлю з учасником після проведення переговорів з одним або кількома учасниками. Переговорна процедура закупівлі застосовується замовником як виняток у разі, в тому числі: відсутності конкуренції (у тому числі з технічних причин) на відповідному ринку, внаслідок чого договір про закупівлю може бути укладено лише з одним постачальником, за відсутності при цьому альтернативи.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» було залучено до надання допомоги (послуги гемодіалізу для внутрішньо переміщених осіб) як постачальника послуг за умов відсутності конкуренції на відповідному ринку медичних послуг у місті Чернігові, внаслідок чого договір про закупівлю мав укладатися з ним, за відсутності при цьому альтернативи на підставі ст. 35 Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ним Кодексом.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У даному випадку Законом України «Про публічні закупівлі» встановлені спеціальні вимоги до форми та порядку укладення договорів закупівлі медичних послуг за бюджетні кошти, а тому вказана норма про укладення договорів у спрощений спосіб може бути застосована до спірних правовідносин, з урахуванням особливостей Закону України «Про публічні закупівлі». Виконання вимог зазначеного Закону є обов`язком відповідачів.

Суд відмічає, що відповідачу-1 було відомо про здійснення позивачем лікування тимчасово переміщених осіб, про характер медичних послуг (безперервність, пожиттєвість), про необхідність формалізації відносин з позивачем, про що свідчить подальше укладення договору після позадоговірного періоду. Однак відповідач-1 допускав бездіяльність щодо належного виконання вимог Закону "Про публічні закупівлі" в частині дотримання процедур вказаного Закону, що б мало наслідком укладення відповідних договорів закупівлі, у зв`язку з чим доводи скаржника про те, що застосування положень Закону України «Про публічні закупівлі» знаходилося поза волею та впливом позивача є обґрунтованими.

Таким чином, обов`язок надання позивачем хворим нефрологічного профілю (внутрішньо переміщеним особам) процедур гемодіалізу у спірний період, ґрунтується на обов`язках Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна", як закладу охорони здоров`я, передбачених наведеними положеннями Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", його публічними зобов`язаннями перед хворими на ниркову недостатність ХХН V стадії, які отримують медичну допомогу у медичному центрі позивача за направленням Міністерства охорони здоров`я України.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, у даній справі існує конфлікт цінностей та приватних і публічних інтересів, зокрема, між визнанням державою природнього права людини на її здоров`я найвищою цінністю та реальним забезпеченням державою такого права, у тому числі і шляхом дотримання бюджетних зобов`язань у сфері охорони здоров`я та укладенням письмових договорів у відповідності до Закону України «Про публічні закупівлі».

Враховуючи високу вартість процедури діалізу для пацієнта та важливість її регулярного та якісного одержання для забезпечення життя пацієнтів, такий спосіб лікування ниркової недостатності був покладений на державу та мав реалізовуватися через державні та комунальні заклади охорони здоров`я.

Відтак, господарські відносини Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрезеніус Медикал Кер Україна" та Міністерства охорони здоров`я України поєднані з публічним обов`язком та гарантіями держави в особі органів державної влади гарантувати і забезпечувати пацієнтів послугами високоспеціалізованої медичної допомоги. Відмова відповідача-1 оплачувати фактично надані послуги суперечить основним гарантіям держави стосовно забезпечення медичною допомогою.

Виходячи з обов`язковості гарантування конституційного права громадян на медичну допомогу, враховуючи, що людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, висновок про необхідність оплати наданих медичних послуг з гемодіалізу забезпечує реалізацію органами охорони здоров`я прав у сфері охорони здоров`я та пріоритетність таких прав. Тоді як відмовляючись оплачувати надані позивачем послуги, Міністерство охорони здоров`я України не захищає майнові права громадян, а порушує базові конституційні цінності, права людини та пацієнта, який маючи право на безкоштовну медичну допомогу буде вимушений за власний рахунок оплачувати відповідні послуги (за наявності при цьому спеціальної програми та бюджетного фінансування).

Суд апеляційної інстанції також враховує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» відповідно до п. 2.1. Протоколу повністю виконав взяті на себе зобов`язання, створив та забезпечує функціонування діалізного центру в місті Чернігів, що діє відповідно до найвищих світових стандартів якості надання медичних послуг. Крім того, позивач здійснює з 2010 року безперервне лікування пацієнтів, хворих на ХХН V стадії, що є одним із пріоритетних напрямів державної політики у сфері охорони здоров`я, та у свою чергу є свідченням добросовісності приватного інвестора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна».

Як вже було зазначено, у спірний період відповідач-1 не перенаправляв пацієнтів - внутрішньо переміщених осіб до іншого альтернативного медичного закладу, не повідомляв позивача про припинення правовідносин. Доказів того, що інший заклад охорони здоров`я, окрім Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» міг забезпечити надання медичних послуг гемодіалізу пацієнтам - внутрішньо переміщеним особам ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому відповідач-1 не спростував факту надання позивачем послуг у спірні періоди пацієнтам - внутрішньо переміщеним особам. Тоді як позивач, зважаючи на направлення Міністерством охорони здоров`я України пацієнтів на лікування та беручи до уваги розпорядження КМУ №1070-р «Про виділення коштів з резервного фонду бюджету», мав законні та правомірні очікування на оплату фактично наданих послуг з боку відповідача-1.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірний період між позивачем та відповідачем-1 склалися оплатні господарські відносини щодо надання медичних послуг.

За встановлених обставин та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність обов`язку відповідачів провести повний розрахунок із позивачем за фактично надані медичні послуги з гемодіалізу у спірний період.

Так, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову та зазначив, що у відповідачів не виник обов`язок з оплати послуг у спірний період, оскільки між відповідачами та позивачем не укладалось жодних договорів на реалізацію вказаних у Протоколі та угоді обставин, а оформлення відносин у спрощений спосіб не відповідає приписам Закону України "Про публічні закупівлі". Відповідач-2 може виступати замовником вказаних послуг виключно в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня, з укладенням відповідного договору згідно з положеннями Закону України "Про публічні закупівлі".

Однак, місцевий господарський суд не дослідив та не встановив обставин справи, що відповідач-1 фактично допускав бездіяльність щодо належного виконання вимог Закону України "Про публічні закупівлі" в частині дотримання процедур вказаного Закону, що в протилежному випадку мало б наслідком укладення відповідних договорів щодо надання медичних послуг хворим (внутрішньо переміщеним особам) на ниркову недостатність, які є життєво необхідними для таких хворих.

Крім того, дійшовши у цій справі висновку, що закупівля послуг з лікування хворих на ниркову недостатність методом гемодіалізу в медичних закладах здійснюється у будь-якому випадку у межах затверджених асигнувань, суд першої інстанції не застосовав при розгляді справи, зокрема практику Європейського суду з прав людини як джерело права згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України .

Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини неодноразово зазначалось, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (рішення від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та рішення від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України").

Правова позиція про те, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання, викладена також у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17.

Поряд з викладеним слід зауважити, що починаючи з 30.01.2018 в Україні діє Закон "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення". Цим Законом визначено, що програма державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій) - це програма, що визначає перелік та обсяг медичних послуг (включаючи медичні вироби) та лікарських засобів, повну оплату надання яких пацієнтам держава гарантує за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з тарифом, для профілактики, діагностики, лікування та реабілітації у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами. Програма медичних гарантій реалізується за принципом, що пацієнт отримав чіткий перелік медичних послуг, які можна отримати безоплатно, а також можливість обирати лікування у кращих, на його погляд, закладах охорони здоров`я, враховуючи не лише територіальну близькість закладу, а й якість медичних послуг. Все це завдяки принципу універсального охоплення медичними послугами, що покладено в основу Програми медичних гарантій. До впровадження принципу універсального охоплення закликає ВООЗ. Цей принцип означає, що цивілізовані країни мають прагнути, щоб кожен їхній громадянин мав доступ до необхідних медичних послуг та ліків і не зазнавав при цьому фінансових труднощів через оплату лікування.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 3 Закону України "Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення" держава гарантує повну оплату згідно з тарифом за рахунок коштів Державного бюджету України надання громадянам необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, що передбачені програмою медичних гарантій.

Органи місцевого самоврядування в межах своєї компетенції можуть фінансувати місцеві програми розвитку та підтримки комунальних закладів охорони здоров`я, зокрема щодо оновлення матеріально-технічної бази, капітального ремонту, реконструкції, підвищення оплати праці медичних працівників (програми "місцевих стимулів"), а також місцеві програми надання населенню медичних послуг, місцеві програми громадського здоров`я та інші програми в охороні здоров`я.

Лікування хворих позивачем проводиться зазвичай на підставі договору, який позивач укладає з уповноваженим суб`єктом, що здійснює оплату за надані послуги за рахунок бюджетних коштів. При цьому послуги гемодіалізу є безкоштовними для пацієнтів. Лікування хворих на ниркову недостатність V стадії здійснюється виключно за рахунок бюджетних коштів.

З урахуванням викладеного, суд погоджується із доводами позивача, що висока вартість і необхідність безперервного отримання пацієнтами процедур зобов`язує державу та місцеві органи влади створювати покращені умови для ефективного і доступного медичного обслуговування. Тому держава та місцеві органи влади в особі уповноважених розпорядників бюджетних коштів зобов`язані оплачувати вартість лікування закладу охорони здоров`я, який надав послуги направленим хворим.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок місцевого господарського суду про відсутність у відповідачів обов`язку з оплати наданих позивачем послуг гемодіалізу направленим пацієнтам у спірний період не відповідає фактичним обставинам справи, конституційному праву людини на медичну допомогу, конституційним гарантіям реалізації прав громадян у сфері охорони здоров`я, положенням Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", принципам справедливості, добросовісності і розумності.

Таким чином, у відповідача-1 виник публічний обов`язок з оплати за фактично надані медичні послуги, виходячи з положень ст. ст. 18, 35-3 Основ законодавства про охорону здоров`я, та як зустрічний обов`язок у правовідносинах про надання послуг згідно зі ст. 174 ГК України, 901 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20.06.2018 у справі №925/1833/15, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20 та від 21.01.2022 у справі №925/1545/20, на які посилається скаржник та які є подібними до даної справи.

У свою чергу, відповідачі під час розгляду справи посилалися на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.03.2021 у справі №910/11847/19.

За приписами ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, під час вирішення спору у подібних правовідносинах суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/109447/17, постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №916/2475/19, від 17.08.2020 у справі №925/1067/19.

Враховуючи, що 21.01.2022 об`єднаною палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі №925/1545/20 та викладено правову позицію щодо подібних правовідносин, колегія суддів не вбачає підстав для врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16.03.2021 у справі №910/11847/19.

З урахуванням викладеного, виходячи з аналізу зазначених вище норм, зважаючи на те, що людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, з огляду на специфіку медичних послуг методом гемодіалізу, на переконання колегії суддів, обґрунтованими є вимоги позивача щодо необхідності оплати медичних послуг, наданих пацієнтам - внутрішньо переміщеним особам, протягом періоду, який формально не охоплювався підписаними між сторонами договорами.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачами відсутній спір щодо вартості наданих медичних послуг у спірний період та заявленої до стягнення суми.

Так, за твердженням позивача, неспростованим відповідачами, перед позивачем утворилась заборгованість за фактично виконані в період з липня 2014 року по березень 2020 року процедури з гемодіалізу в кількості 7176 на загальну суму 14044726,96 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірний період Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» було надано відповідні послуги гемодіалізу від 5 до 16 пацієнтам (внутрішньо переміщеним особам в залежності від періоду) закладу охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №129 від 02.03.2011 було затверджено Методику розрахунку вартості лікування хворих на хронічну хворобу нирок із застосуванням гемодіалізу, яка визначає механізм формування вартості лікування хворих на ХХН V стадії із застосуванням амбулаторного гемодіалізу.

Дана методика є обов`язковою для державних та комунальних закладів охорони здоров`я.

Так, ціна за одну процедуру на 2014 рік розрахована на підставі вказаної методики та згідно домовленості з місцевою владою складала 1485,00 грн, на 2015 рік - 1675,49 грн, на 2016 рік - 2053,06 грн.

Ціна за одну процедуру на 2017 рік розрахована на підставі вказаної методики та в подальшому затверджена відомчим наказом позивача №27 від 22.12.2016 «Про затвердження прейскуранту цін на послуги у медичному центрі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» у м. Чернігів» з урахуванням лише зміни індексу споживчих цін складала 2152,95 грн.

Ціна за одну процедуру на 2018 рік розрахована на підставі вказаної методики та в подальшому затверджена відомчим наказом позивача №31 від 28.12.2017 «Про затвердження прейскуранту цін на послуги у медичному центрі Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» у м. Чернігів» з урахуванням лише зміни індексу споживчих цін склала 2144,36 грн.

Ціна за одну процедуру на 2019 рік розрахована на підставі вказаної методики та в подальшому затверджена відомчим наказом позивача №37 від 31.12.2018 «Про затвердження прейскуранту цін на послуги у медичному центрі Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» у м. Чернігів» з урахуванням лише зміни індексу споживчих цін склала 2548,82 грн.

З метою уніфікації ціни на медичні послуги діалізного центру у м. Чернігів було продовжено дію наказу позивача №37 від 31.12.2018 «Про затвердження прейскуранту цін на послуги у медичному центрі Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» у м. Чернігів» та залишено вартість послуги на 2020 рік у розмірі 2548,82 грн.

Зі змісту наказу Міністерства охорони здоров`я України та НАМН України №280/44 від 11.05.2011, наказу Міністерства охорони здоров`я України №89 від 11.02.2016, якими затверджені уніфіковані клінічні протоколи, вбачається, що обов`язкова тривалість та періодичність гемодіалізу для одного пацієнта складає не менше 3-х разів на тиждень тривалістю не менше 4 годин.

Кількість наданих позивачем у спірний період з липня 2014 року по березень 2020 року процедур відповідає обов`язковому нормативу Міністерства охорони здоров`я України та складає всього 7176 процедури.

Дані обставини підтверджуються виписками з карт динамічного спостереження хворих по кожному з пацієнтів та переліком пацієнтів і кількістю наданих послуг, в якому пацієнти особистим підписом підтвердили факт отримання відповідної кількості процедур у спірний період.

З огляду на викладене, враховуючи, що обсяг та ціна у спірному зобов`язанні відповідають встановленим нормативам, що підтверджується наданими доказами та не заперечуються відповідачами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність позовних вимог в частині стягнення з Міністерства охорони здоров`я України (як замовника послуг та розпорядника бюджетних коштів) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» вартості фактично наданих медичних послуг за період з 29.07.2014 по 31.03.2020 в розмірі 14044726,96 грн (із розрахунку кількості наданих процедур та вартості однієї процедури у відповідному році).

Водночас, як було встановлено вище, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач-2 завив про застосування позовної давності.

Надаючи оцінку обставинам щодо дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 ЦК України, ч. 1 якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідач-2 в обґрунтування клопотання про застосування строку позовної давності посилається на те, що звертаючись з позовом 22.09.2021 про стягнення заборгованості за період з липня 2014 року по 31 березня 2020 року позивач пропустив трирічний строк, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з 2014 по 2018 роки.

Позивач заперечуючи проти застосування строку позовної давності вказував, що строк для звернення до суду не пропущено, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише 08.07.2020 з відповіді відповідача-1 на претензію щодо невизнання обов`язку.

Колегія суддів зазначає, що до 01.04.2020 одним із джерел фінансування закладів охорони здоров`я була медична субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам розподіл та використання якої регулювався відповідними актами Кабінету Міністрів України.

Згідно положень ст. 103-4 Бюджетного кодексу України медична субвенція спрямовується на видатки місцевих бюджетів, передбачені у п. 3 ч. 1 ст. 89 та п. 3 ч. 1 ст. 90 цього Кодексу, для оплати поточних видатків, крім видатків на оплату комунальних послуг та енергоносіїв.

У законі про Державний бюджет України затверджуються обсяги медичної субвенції окремо для бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів і районних бюджетів, міських (міст Києва та Севастополя міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення) бюджетів та бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Відповідно до ст. 90 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з бюджету Автономної Республіки Крим і обласних бюджетів належать, зокрема, видатки на спеціалізовану амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну медичну допомогу, яка згідно з Основами законодавства про охорону здоров`я надається лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейних лікарів), до якої відноситься і лікування хворих на хронічну ниркову недостатність.

Частиною 6 статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, шляхом доведення йому бюджетних асигнувань та надання відповідних коштів бюджету (на безповоротній чи поворотній основі). Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань.

Порядок та умови надання коштів медичної субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.01.2015 №11 (далі - Постанова №11), відповідно до якого кошти медичної субвенції використовуються на оплату поточних видатків закладів охорони здоров`я та програм у сфері охорони здоров`я, передбачених у пункті 3 частини першої статті 89 (крім підпункту "г") та пункті 3 частини першої статті 90 Бюджетного кодексу, крім видатків на оплату комунальних послуг та енергоносіїв. Крім того, Постанова №11 передбачає здійснення розподілу обласними державними адміністраціями цільових видатків на лікування хворих на хронічну ниркову недостатність методом гемодіалізу, які передбачені в обласних бюджетах, між місцевими бюджетами адміністративно-територіальних одиниць відповідної області.

Згідно положень вказаного Порядку головним розпорядником субвенцій є Міністерство охорони здоров`я України.

Відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України (затвердженого постановою КМУ від 25.03.2015 №267) основними завданнями МОЗ є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах, зокрема, розвитку медичних послуг, впровадження електронної системи охорони здоров`я, забезпечення державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення.

Підпунктом 2 пункту 4 зазначеного Положення визначено, що МОЗ відповідно до покладених на нього завдань розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції.

За наведеного, враховуючи, що саме МОЗ було направлено пацієнтів на лікування в медичний центр позивача, відповідач-1 був зобов`язаний вирішити питання щодо виділення субвенції з державного бюджету для оплати послуг на лікування внутрішньо переміщеним особам та уповноважити відповідача-2 здійснити оплату таких послуг.

Отже, перерахування грошових коштів за надані позивачем послуги пов`язується з надходженням грошових коштів на рахунок розпорядника, в даному випадку відповідача-2.

Відповідач-2 та третя особа-1 у наданих суду першої та апеляційної інстанції поясненнях неодноразово зазначали про неотримання з Державного бюджету коштів, передбачених на оплату послуг з гемодіалізу внутрішньо переміщеним особам.

Відтак, на думку колегії суддів, відповідачем-2 не обґрунтовано тверджень про те, що позивач мав змогу довідатися про порушення свого права саме у 2014 році.

Також, як вбачається з наявного в матеріалах справи листування учасників справи, до 08.07.2020 позивачеві не було надано відповіді щодо неможливості оплати наданих послуг. Зокрема, з листів Чернігівської міської ради (№01-24/152 від 11.02.2015, т. 1, а.с. 75; №1-20/1287 від 01.12.2017, т. 2, а.с. 94), Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації (№03/1-22/6810 від 17.11.2014, т. 2, а.с. 65) та Чернігівської обласної державної адміністрації (№02-02/5065 від 04.12.2014, т. 2, а.с. 66) слідує, що питання оплати наданих послуг перебуває на контролі сторін, ведеться пошук шляхів та механізмів для її здійснення.

За таких обставин суд вважає, що трирічний строк позовної давності належить рахувати саме з часу отримання позивачем листа від 08.07.2020 (т. 1, а.с. 111), в якому у відповідь на претензію позивача відповідач-1 зазначив про невизнання обов`язку по оплаті наданих послуг. Отже, позовну заяву (яка надійшла до господарського суду 22.09.2021) подано в межах строку позовної давності, порушений інтерес позивача підлягає захисту та наявні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними заявлені позивачем вимоги про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 14044726,96 грн за фактично надані медичні послуги, виходячи з наступного.

За приписами ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Разом з тим, під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог саме щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за фактично надані медичні послуги.

Як було зазначено вище, Міністерство охорони здоров`я України у липні 2014 року прийняло рішення про перенаправлення пацієнтів із зони АТО на лікування до медичного центру Фрезеніус у м. Чернігів.

Листом від 28.07.2014 №3.05/21355 Міністерство охорони здоров`я України звернулось до Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації з проханням організувати перевезення та лікування 15 пацієнтів (переміщених осіб із зони АТО), які потребують апаратного гемодіалізу, що знаходяться в Національному інституті хірургії та трансплантології ім. О.О. Шалімова (м. Київ) до Діалізного Центру міста Чернігів (т. 2, а.с. 135).

Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації надало допомогу з перевезення пацієнтів, проте будь-яких розпорядчих документів з питань направлення на лікування зазначеної категорії пацієнтів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус» в м. Чернігів Управлінням не видавалось.

Таким чином зобов`язання щодо оплати фактично наданих позивачем медичних послуг виникло саме у відповідача-1, як замовника у правовідносинах про надання послуг згідно зі ст. 174 ГК України та ст. 901 ЦК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 2.2 Протоколу про наміри щодо реалізації проекту по створенню діализного медичного центру в м. Чернігів від 03.09.2009, Чернігівська ОДА зобов`язана вживати практичні заходи щодо направлення в медичний Центр пацієнтів - мешканців Чернігівської області, та вживати заходи по передбаченню в обласному бюджеті необхідних асигнувань для розрахунків та особисто або через уповноважених третіх осіб здійснювати оплату за лікування хворих у Фрезеніус.

Згідно Угоди про реалізацію проекту по створенню діализного медичного центру в м. Чернігів від 19.11.2009 Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації зобов`язалось, крім іншого, вживати практичних заходів для направлення в Центр пацієнтів, мешканців Чернігівської області, з діагнозом ХНН, вживати заходів по передбаченню в бюджеті Чернігівської області необхідних асигнувань для розрахунків за лікування в Центрі хворих та забезпечувати оплату здійсненого Фрезеніусом лікування виходячи з визначеної вартості (п.п. 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5).

Тобто, згідно Протоколу та Угоди, Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації взяло на себе зобов`язання з оплати лікування направлених пацієнтів - мешканців Чернігівської області, тоді як спір у даній справі стосується оплати медичних послуг наданих пацієнтам - внутрішньо переміщеним особам.

Разом з тим, відносини з надання позивачем медичних послуг внутрішньо переміщеним особам у спірний період були нерозривно поєднані з обов`язком держави в особі органів державної влади та місцевого самоврядування гарантувати та забезпечити важкохворих пацієнтів належним фінансуванням, а спрямування МОЗ до Чернігівської ОДА цільової медичної субвенції було першим етапом цього складового процесу, в якому також брало участь Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації, як головний розпорядник бюджетних коштів. А тому, зважаючи на відсутність медичної субвенції з державного бюджету місцевому бюджету за оплату послуг з гемодіалізу внутрішньо переміщеним особам, відповідач-2 не мав можливості перерахувати необхідні грошові кошти позивачу. При цьому, як вже зазначалось, відповідач-2 з метою врегулювання на законодавчому рівні ситуації, неодноразово звертався до Кабінету Міністрів України, Міністерства охорони здоров`я України з питанням виділення бюджетних асигнувань.

Враховуючи положення наведених вище норм права, з огляду на те, що обов`язок оплати фактично наданих позивачем медичних послуг виник саме у відповідача-1, як замовника даних послуг, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав щодо задоволення вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів-1 та 2 суми заборгованості в розмірі 14044726,96 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача про те, що шляхом заявлення солідарної вимоги до відповідачів ним обрано найбільш ефективний спосіб захисту своїх прав, який би у разі задоволення вказаних позовних вимог, забезпечив би реальний захист та поновлення його прав на отримання оплати за фактично надані послуги.

Відповідно до ст. 5 ГПК, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №910/3907/18 викладено правову позицію стосовно того, що як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

Отже, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч. 7 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц та постанові від 18.12.2018 у справі №902/672/16 викладено правову позицію, відповідно до якої за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що у даному спорі ефективним способом захисту та поновлення прав позивача щодо отримання оплати за фактично надані ним послуги є задоволення позову саме до Міністерства охорони здоров`я України як зобов`язаної перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» особи у спірних правовідносинах з надання медичних послуг (безпосереднього замовника послуг та розпорядника бюджетних коштів на здійснення їх оплати).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем частково доведено суду належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, щодо порушення відповідачем-1 прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Однак, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог до відповідача-2, зокрема не надано належних доказів на підтвердження того, що саме такий суб`єкт безпосередньо зобов`язаний здійснити оплату за надані Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» послуги, а відтак, є таким, що порушило право позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» про стягнення з Міністерства охорони здоров`я України заборгованості за надання медичних послуг гемодіалізу у період з 29.07.2014 по 31.03.2020 у розмірі 14044726,96 грн. В задоволенні позову до Управління охорони здоров`я Чернігівської обласної державної адміністрації про солідарне стягнення заборгованості необхідно відмовити.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційній скарзі та у відзивах на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п. п. 1-4 ч. 1 ст. 277 ГПК України, є не з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна», у зв`язку з чим остання підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/15575/21 - скасуванню, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» до Міністерства охорони здоров`я України.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача-1.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/15575/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2021 у справі №910/15575/21 скасувати та ухвалити нове рішення.

3. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» до Міністерства охорони здоров`я України задовольнити частково.

4. Стягнути з Міністерства охорони здоров`я України (01021, м. Київ, вул. Грушевського 7, ідентифікаційний код 00012925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, ідентифікаційний код 337376 (чотириста мільйонів сорок чотири тисячі сімсот двадцять шість) грн 96 коп. заборгованості за фактично надані медичні послуги, 210670 (двісті десять тисяч шістсот сімдесят) грн 90 коп. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

5. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

6. Стягнути з Міністерства охорони здоров`я України (01021, м. Київ, вул. Грушевського 7, ідентифікаційний код 00012925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрезеніус Медикал Кер Україна» (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 9, ідентифікаційний код 33737695) 316006 (триста шістнадцять тисяч шість) грн 50 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29.06.2022.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В.Андрієнко