ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2022 Справа № 914/380/22

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Полюхович Х.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Приватного підприємства СВЯТОГОРА, Львівська область, м.Львів;

до Відповідача: Приватного акціонерного товариства ЛЬВІВСЬКИЙ ХОЛОДОКОМБІНАТ, Львівська область, м.Львів;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 151710,89грн.

Представники:

Позивача: Гапон Н.Г. представник, адвокат (ордер від 01.11.2021р. серії АА №1000001);

Відповідача: Дунас О.М. представник, адвокат (ордер від 29.03.2022р. серія ВС №1137530).

ВСТАНОВИВ:

17.01.2022р. на адресу Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява за позовом Львівської міської ради від 05.01.2022р. вих. №2901-вих-638 (вх. №174) до Малого приватного підприємства Романтик про стягнення заборгованості; ціна позову: 151710,89грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого за Договором поставки від 08.08.2017р. №170804 товару.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.02.2022р. у цій справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 10.03.2022р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.03.2022р. у цій справі судом постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору на 29.03.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою суду від 29.03.2022р. у цій справі суд постановив відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 14.04.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнається обов`язковою.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 14.04.2022р. у цій справі судом постановлено відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 03.05.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

В судовому засіданні 03.05.2022р. судом оголошено перерву до 11:15год. 26.05.2022р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

В судовому засіданні 26.05.2022р. судом оголошено перерву до 13:10год. 07.06.2022р., про що представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.06.2022р. у цій справі судом постановлено клопотання Приватного акціонерного товариства ЛЬВІВСЬКИЙ ХОЛОДОКОМБІНАТ від 28.04.2022р. про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву (вх. від 03.05.2022р. №9009/22) задоволити; поновити Приватному акціонерному товариству ЛЬВІВСЬКИЙ ХОЛОДОКОМБІНАТ строк на подання відзиву по 03.05.2022р.; клопотання Приватного підприємства СВЯТОГОРА про поновлення строку на подання доказів від 07.06.2022р. задоволити; поновити Приватному підприємству СВЯТОГОРА строк на подання доказів по 07.06.2022р.; поданий Відповідачем Приватним акціонерним товариством ЛЬВІВСЬКИЙ ХОЛОДОКОМБІНАТ відзив з доданими до нього документами та подані Позивачем Приватним підприємством СВЯТОГОРА документи від 07.06.2022р. долучити до матеріалів справи.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Акорд. Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердили представники Учасників справи в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили. Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у поданих до суду заявах, зазначила про неможливість врегулювання спору у добровільному порядку та подання всіх наявних у Позивача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

В судовому засіданні представник Позивача зазначила про подання разом із позовною заявою всіх доказів в обґрунтування обставини понесення Позивачем судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги у цій справі в розмірі 12000грн.

Представник Відповідача в судове засідання з`явилась, судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у поданих до суду заявах, зазначила про подання всіх наявних у Відповідача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

31.05.2022р. Відповідачем за вх.№11528/22 надіслано на електронну адресу суду Заяву від 31.05.2022р. б/н, у якій просить суд долучити до матеріалів справи копію Додаткової угоди від 30.12.2019р. до Договору; заяву оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник Відповідача зазначила, що не заявляє про відшкодування судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, з підстав чого відмовилась від зробленого у Відзиві від 03.05.2022р. вх. №9009/22 попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат. Крім того, представник Відповідача заперечила проти наведеного Позивачем у позові попереднього (орієнтовного) розміру судових витрат Позивача на оплату послуг професійної правничої допомоги.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 119753грн. суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором поставки від 08.08.2017р. №170804, а також 20322,70грн. пені, 3216,79грн. 3% річних та 8418,40грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку оплати поставленого товару.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що 08.08.2017р. між Сторонами укладено Договір поставки №170804 з додатковими угодами, на підставі якого Позивачем поставлено, а Відповідачем прийнято товар. З підстав неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором утворився борг в розмірі 119753грн. Окрім того, Позивачем нараховано Відповідачу 20322,70грн. пені, 3216,79грн. 3% річних та 8418,40грн. інфляційних втрат за порушення порядку і строку оплати поставленого товару.

У поданому 09.05.2022р. за вх. №9506/22 Поясненні Позивач підтверджує обставину існування по даних бухгалтерії Сторін згідно акту звірки станом на 01.01.2022р. заборгованості Відповідача перед Позивачем в розмірі 236155.20грн.

В той же час, згідно доводів Позивача, позовну заяву Позивачем сформовано і подано до господарського суду 09.02.2022р., і станом на дату подання позовної заяви, Відповідач частково погасив заборгованість в період з 01.01.2022р. по 09.02.2022р., що і було враховано Позивачем в позовній заяві.

У відзиві Відповідач заявляє про сплату суми 136079.20грн. станом на 25.03.2022р., при цьому не зазначаючи період за який ця заборгованість погашена. Оскільки дана сума свідчить про погашення Відповідачем суми заборгованості, яка очевидно виникла набагато швидше, ніж подання позовної заяви, тому і розрахунок позову був проведений виходячи з суми заборгованості, яка була на день подання позовної заяви.

Крім того, щодо Акту звірки за період 01.03.2022р.-27.04.2022р.. який Відповідач подав у відзиві, і в якому зазначається відсутність заборгованості станом на 27.04.2022р., то Позивач погоджується з даним актом звірки і підтверджує обставину повного погашення заборгованості за товар.

При цьому, щодо розрахунку штрафних санкцій Позивач зазначає, що такі нараховано у відповідності до чинного законодавства, оскільки прийняття товару і підписання видаткових накладних Покупцем свідчить про повне виконання Постачальником всіх умов Договору, а неоплата товару Покупцем, починаючи з 2021 року, була не проведена тривалий період часу і в порушення умов договору (п.2.2), що привело до того, що Позивач змушений звернутись в суд і нарахувати за користування нашими коштами пеню, інфляційні втрати і 3% річних.

Щодо суми 12000грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги Позивач вказує на те, що має право на отримання кваліфікованої юридичної допомоги і розрахунок вартості наданих юридичних послуг здійснювався юридичною фірмою особисто.

Позиція Відповідача:

Відповідач у поданому 03.05.2022р. за вх. №9009/22 Відзиві на позовну заяву проти заявленого позову заперечує, вважає позов безпідставним та необґрунтованим і просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні з підстав того, що пунктами 1.4., 1.6., 2.1. укладеного між Сторонами Договору передбачено чіткий, прямий, конкретний і не обумовлений ніякими діями Покупця обов`язок Постачальника передати Покупцю разом з товаром документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до вимог договору а саме, документ, що посвідчує якість товару; товарно-транспортну накладну; видаткову накладну; документ, документ, що підтверджує відповідність товару вимогам ветеринарних та фіто санітарних правил і норм; інші документи, які необхідні для легітимного та безпечного використання товару покупцем.

В той же час, Відповідач звертає увагу суду на те, що Позивачем не доведено належними засобами доказування обставину передання Позивачем Відповідачу всіх передбачених Договором товаросупровідних документів, як передбаченої пунктом 2.2. Договору підстави до виникнення у Відповідача обов`язку з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором.

З наведеного Відповідач підсумовує про те, що строк виконання зобов`язання з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором не настав, а відтак, нараховані Позивачем пеня, 3% річних та інфляційні втрати є безпідставними, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання не настало.

При цьому, Відповідач звертає увагу суду на те, що впродовж розгляду справи Відповідачем сплачено суму основного боргу, стягнення якого є предметом позову у цій справі, проте наголошує, що сплата боргу відбулась добровільно, оскільки строк виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором не настав у зв`язку із невиконанням Позивачем умов Договору щодо надання Відповідачу всіх передбачених Договором товаросупровідних документів.

Крім того, Відповідач заперечує проти розміру понесених Позивачем судових витрат з підстав, викладених у доданому до Відзиву клопотанні, та зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Відповідач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 5000грн.

Так, згідно доводів Відповідача, судові витрати Позивача на оплату послуг професійної правничої допомоги є завищеними та неспівмірними до складності справи і часу, фактично затраченого адвокатом, на підготовку і подання позову до господарського суду, оскільки формування кола необхідних доказів про можливість стягнення боргу на підставі Договору поставки, який складається з 5 сторінок та 3 додаткових угод, якими змінено по 1 пункті цього Договору, за наявності видаткових накладних в кількості - семи штук та відсутності проплат від контрагента по цьому Договору аж ніяк не може тривати 3 години і відповідно коштувати 3000грн. Відповідач вважає, що консультування клієнта здійснюється з одночасним правовим аналізом відповідного Договору та формування кола відповідних доказів у даному випадку а відтак не може тривати більше ніж 1 годину а відтак і вартість такої роботи може бути не більше 1000грн.

Щодо пошуку та формування правових позицій Верховного суду в аналогічних справах, зокрема щодо до порядку нарахування штрафних санкцій, тривалістю 1,5год., відповідно вартість якого становить 1500грн. Відповідач вказує, що позовна заява не містить особливих складнощів у її написанні щодо нарахування штрафних санкцій по семи видаткових накладних, на які необхідно адвокату витратити 1,5год. робочого часу для пошуку правових позицій Верховного суду щодо самого лише нарахування штрафних санкцій, оскільки правові позиції Верховного суду щодо нарахування штрафних санкцій не зазнають таких частих та різких змін, на пошук та вивчення яких необхідно витрачати адвокату - фахівцю 1,5год. Відтак, Відповідач вважає, що така тривалість робочого часу , а відповідно і вартість роботи за самі лише пошуки та формування правової позиції - 1500грн. явно не відповідають принципу співмірності та розумності, а отже, пошук таких правових позицій Верховного суду може становити не більше 0,5год. і вартість відповідно, яку визначив адвокат як погодинну, відповідно не більше 500грн.

Щодо підготовки позовної заяви з розрахунком сум заборгованості та штрафних санкцій тривалістю 6 годин та вартістю 6000грн. Відповідач вказує, що позовна заява побудована на вимозі суми боргу за 7 видатковими накладними та нарахуванням штрафних санкцій по таких накладних. Ніяких особливих труднощів чи нетипових умов Договору чи величезних розрахунків з великою кількістю накладних позовна заява яка стала підставою для відкриття провадження у справі №914/380/22 , не містить, відтак, підсумок та узагальнення роботи, яку вже проробив адвокат у попередніх зазначених ним пунктах, аж ніяк не може становити тривалість 6 годин робочого часу. Для нарахування штрафних санкцій в інтернет системі існує безліч розроблених для цього програм, а відтак, здійснення відповідних обрахунків по семи видаткових накладних не забирає такого відрізку ні часу, ні зусиль, про які зазначено представником Позивача. Отже, на думку Відповідача, підготовка позовної заяви та відповідних розрахунків штрафних санкцій аж ніяк не є співмірною з 6 годинами та вартістю 6000грн. враховуючи навіть те, що цей пункт включає вже в себе попередні, а відтак, і враховану вартість.

Щодо формування пакету документів тривалістю 1 година та вартістю 1000грн. Відповідач зазначає, що існує різниця між інтелектуальною працею фахівця адвоката, коли він, готуючи позов та аналізуючи відповідні правові позиції Верховного Суду задіює свій потенціал розумових здібностей, і механічною роботою, яка полягає у роздрукуванні позовної заяви та долучення відповідних додатків до цієї заяви, які вже в ній перелічені і їх завірянні. А відтак, прирівнювати оцінювання такої роботи в 1000грн. за 1год. інтелектуальної роботи за той же проміжок часу на думку Відповідача, є невірним і завищеним. Окрім того, слід звернути увагу, що в даній справі задіяна мінімальна кількість учасників: позивач і відповідач, а відтак твердження Позивача про оплату його праці в розмірі 1000грн. є явно завищеним.

Щодо відправлення позовної заяви в суд та на адресу відповідача тривалістю 0,5год. та вартістю 500грн., то така вартість роботи і тривалість часу є теж явно завищеним. Не відомо, чим керувався адвокат, коли писав, що відправлення ним поштової кореспонденції тривало 0,5 год. Це час його перебування в очікуванні черги чи саме обслуговування поштовим оператором. У будь якому разі оцінювання тривалості перебування 0,5год адвоката у поштовому відділенні в 500грн, на думку Відповідача є явно завищеним.

Окрім того, Відповідач вказує на докази, як на підставу надання вищезазначених послуг на правову допомогу, зокрема на акт виконаних робіт № 1 згідно договору доручення №13 від 01.02.2022 року, який складений 07.02.2021 року. А в платіжному дорученні №3999 від 07.02.2022 року про сплату авансового внеску позивачем своєму представнику в розмірі 5000,00 грн в розділі призначення платежу зазначено: плата за юридичні послуги зг. рахунку №103 від 07.02.2022 року. Відтак, на думку Відповідача, надані представником позивача докази виконання робіт на 120000грн. не відповідають вимогам співмірності, а докази такої їх оплати не є належними.

З наведеного Відповідач просить суд відмовити Позивачу в стягнення з Відповідача на користь Позивача 12000грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

В судовому засіданні 07.06.2022р. представник Відповідача зазначила, що Відповідачем не понесено судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, з підстав чого відмовилась від зробленого у Відзиві від 03.05.2022р. вх.№9009/22 попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат. Крім того, представник Відповідача заперечила проти наведеного Позивачем у позові попереднього (орієнтовного) розміру судових витрат Позивача на оплату послуг професійної правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, беручи до уваги строки розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів, наведених доводів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а в позові слід відмовити повністю з огляду на наступне.

08.08.2017р. між Приватним підприємством «СВЯТОГОРА» (надалі Позивач, Постачальник) та Публічним акціонерним товариством «ЛЬВІВСЬКИЙ ХОЛОДОКОМБІНАТ», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ЛЬВІВСЬКИЙ ХОЛОДОКОМБІНАТ» (надалі Відповідач, Покупець) укладено Договір поставки №170804 (надалі Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) в порядку та на умовах, визначених Договору, Постачальник зобов`язувався передати у власність Покупця для використання його в підприємницькій діяльності, або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а Покупець зобов`язувався прийняти та оплатити наступний товар сода харчова. Загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна якого визначена Сторонами у Специфікаціях, що є додатками до Договору. Загальна сума Договору складається із суми вартості товару по всіх Специфікаціях, накладних, підписаних в рамках Договору, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п.1.4. Договору якість товару та строк гарантування якості товару має відповідати вимогам ГОСТ 21556-76, показникам, вказаним у протоколах експертизи по безпеці, якісному посвідченні або сертифікаті якості, специфікації на склад продукції і засвідчується Постачальником шляхом подання документального підтвердження про якість (сертифікат якості) та безпечність продукції (протоколи про дослідження на фізико-хімічні, мікробіологічні, токсичні елементи, пестициди, мікотоксини, радіонукліди). Фактичні показники, виявлені Покупцем при прийомці товару по критеріях якості товару та його безпеки мають відповідати показникам, вказаним у супровідних документах на товар, що зазначені у цьому пункті. У випадку невідповідності фактичних показників нормативним такий товар вважається неякісним і може бути повернутий Покупцем Постачальнику.

Згідно п.1.6. Договору товар повинен супроводжувати наступними документами: документом, що посвідчує якість та безпечність товару; товаро-транспортною накладною; видатковою накладною; документом, що підтверджує відповідність товару вимогам ветеринарних та фітосанітарних правил і норм; іншими документами, які необхідні для безпечного та легітимного використання товару Покупцем.

Пунктом 2.1. Договору Сторонами передбачено, що Постачальник зобов`язується передати (поставити) Покупцеві товар разом з усіма його приналежностями та документами, що стосуються товару і підлягають переданню разом з товаром відповідно до вимог чинного законодавства України в строк 5 календарних днів з моменту підтвердження замовлення згідно правил Інкотермс-2010 на умовах EXW: Україна, м.Львів, вул.Вулецька, 11Б.

Покупець зобов`язувався своєчасно і належним чином прийняти товар від Постачальника та оплатити його протягом 30 банківських днів з моменту передання Покупцем товару та усіх належним чином оформлених документів, що стосуються Договору та підлягають передачі Покупцю згідно Договору та/або актів чинного законодавства України (видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, податкові накладні, документи, що посвідчують якість та безпечність товару, інші документи (п.2.2. Договору).

Згідно п.3.1. Договору якщо Постачальник не передає Покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до Договору та/або актів чинного законодавства України, то обов`язки Постачальника з поставки товару вважаються не виконаними, відповідно для Покупця не починається відлік строку виконання зобов`язання по оплаті товару, вказаний у п.2.2. Договору.

Згідно п.3.7. Договору товар вважається таким, що поставлений (переданий) Покупцю з моменту його прийняття Покупцем по кількості та якості згідно з умовами поставки, визначеними в п.2.1. Договору, а також передання усіх належним чином оформлених документів, що стосуються товару та підлягають передачі Покупцю згідно Договору та/або актів чинного законодавства України (видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, податкові накладні, документи, що посвідчують якість та безпечність товару, інші документи (п.2.2. Договору).

Пунктом 4.1. Договору Сторонами узгоджено, що оплата товарів Покупцем здійснюється за ціною прийнятого товару шляхом переказу відповідних грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Покупець за порушення обов`язку, визначеного у п.2.2. Договору, за вимогою Постачальника зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі 0,08% від суми прострочення за кожний день прострочення з врахуванням обмежень, встановлених чинними Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ЦК України та ГК України щодо максимального розміру пені та загального строку стягнення (п.5.4. Договору).

Відповідно до п.8.1. Договору Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та його скріплення печатками Сторін.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що строк Договору починає свій перебіг у момент, визначений п.8.1. Договору та закінчується 31.12.2018р.

Додатковою угодою від 27.12.2017р. б/н до Договору Сторонами погоджено зміну найменування та реквізитів Покупця.

Додатковою угодою від 30.09.2018р. б/н до Договору Сторони передбачили внесення змін до п.1.1. Договору шляхом викладення його в наступній редакції:

« 1.1. В порядку та на умовах, визначених Договору, Постачальник зобов`язувався передати у власність Покупця для використання його в підприємницькій діяльності, або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а Покупець зобов`язувався прийняти та оплатити наступний товар сода харчова, глюкоза харчова. Загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна якого визначена Сторонами у Специфікаціях, що є додатками до Договору. Загальна сума Договору складається із суми вартості товару по всіх Специфікаціях, накладних, підписаних в рамках Договору, які є його невід`ємною частиною.».

Додатковою угодою від 27.12.2017р. б/н до Договору Сторонами внести зміни в п.3.1. та 8.2. Договору, виклавши їх в наступній редакції:

« 3.1. Якщо Постачальник не передає Покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до Договору та/або актів чинного законодавства України, то обов`язки Постачальника з поставки товару вважаються не виконаними, відповідно для Покупця не починається відлік строку виконання зобов`язання по оплаті товару, вказаний у п.2.2. Договору (незалежно від підписання чи непідписання видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної Покупцем, та/або використання чи невикористання товару).

8.1. Строк Договору починає свій перебіг у момент, визначений п.8.1. Договору та закінчується 31.12.2020р.».

Додатковою угодою від 30.12.2019р. б/н до Договору Сторони передбачили внесення змін до п.1.1. Договору шляхом викладення його в наступній редакції:

« 1.1. В порядку та на умовах, визначених Договору, Постачальник зобов`язувався передати у власність Покупця для використання його в підприємницькій діяльності, або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а Покупець зобов`язувався прийняти та оплатити наступний товар сода харчова, глюкоза харчова, гліцерин, лимонна кислота. Загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна якого визначена Сторонами у Специфікаціях, що є додатками до Договору. Загальна сума Договору складається із суми вартості товару по всіх Специфікаціях, накладних, підписаних в рамках Договору, які є його невід`ємною частиною.»

Додатковою угодою від 25.11.2020р. б/н до Договору Сторонами внести зміни в п. 8.2. Договору, виклавши його в наступній редакції:

« 8.1. Строк Договору починає свій перебіг у момент, визначений п.8.1. Договору та закінчується 31.12.2022р.».

Вказаний Договір та Додаткові угоди до нього підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що в період з 18.06.2021р. по 25.08.2021р. Позивачем поставлено, а Відповідачем прийнято товар за Договором на загальну суму 252439,20грн., який Відповідачем оплачено частково на суму 140511,20грн., що підтверджується копіями Видаткових накладних від 18.06.2021р. №РН-0000379 на суму 97284грн., від 05.07.2021р. №РН-0000422 на суму 29076грн., від 21.07.2021р. №РН-0000482 на суму 33151,20грн., від 05.08.2021р. №РН-0000523 на суму 55752грн., від 25.08.2021р. №РН-0000571 на суму 11676грн., від 25.08.2021р. №РН-0000572 на суму 25500грн.; Довіреностей на отримання товарно-грошових цінностей від 17.06.2021р. №634, від 01.07.2021р. №701, від 19.07.2021р. №787, від 04.08.2021р. №868 та банківських виписок з рахунку Позивача за 03.11.2021р., 08.11.2021р., 16.11.2021р., 18.01.2022р., 19.01.2022р., 21.01.2022р., 24.01.2022р., 03.02.2022р., 04.02.2022р., 08.02.2022р.

Вказані Видаткові накладні підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Окрім того, обставина здійснення Позивачем господарських операцій поставки товару за Договором Відповідачу підтверджується також наявними в матеріалах справи копіями Товарно-транспортних накладних від 18.06.2021р. б/н, від 05.07.2021р. б/н, від 21.07.2021р. б/н, від 05.08.2021р. б/н та від 25.08.2021р.

Вказані Товарно-транспортні накладні підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Позивач вказує на те, що внаслідок неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором станом на час подання позову до господарського суду з врахуванням існуючого сальдо Відповідача з оплати поставленого Позивачем товару утворився борг в розмірі 119753грн.

В подальшому, Відповідачем сплачено на користь Позивача 115928грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями Платіжних доручень від 18.02.2022р. №1842 на суму 15000грн., від 21.02.2022р. №1893 на суму 10000грн., від 22.02.2022р. №1957 на суму 15752грн., від 23.02.2022р. №2047 на суму 15000грн., від 22.03.2022р. №2579 на суму 20000грн., від 23.03.2022р. №2643 на суму 20500грн., від 24.03.2022р. №2690 на суму 19676грн.

Суд зазначає, що обставина відсутності станом на час розгляду спору по суті основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором визнається Позивачем у поданих до господарського суду 09.05.2022р. за вх. №9506/22 Поясненнях та Відповідачем у поданому 03.05.2022р. за вх. №9009/22 Відзиві, а також стверджується представниками Сторін в судовому засіданні 07.06.2022р.

При цьому, в судовому засіданні представники Сторін повідомили про наявність спору щодо основного боргу, оскільки дослідженню підлягають обставини моменту виникнення прострочення щодо обов`язку з оплати поставленого товару, що матиме вплив на розрахунки штрафних штрафних та економічних санкцій.

З метою досудового врегулювання спору Позивач звертався до Відповідача Листом-претензією від 24.01.2022р. вих. №24-01-1 із вимогою про сплату 166155,20грн. заборгованості за Договором в порядку, передбаченому п.2.2. Договору.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.09.2019р. у справі №924/831/17.

Верховний Суд у справі №924/1022/17 (постанова від 06.11.2019р.) констатує, що встановивши наявність порушеного права заявника, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення його до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч.1 ст.693 ЦК України у випадку, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Приписами ч.2 ст.662 ЦК України встановлено, що продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч.2 ст.180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 ЦК України, ст.230 ГК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Згідно положень ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.ч. 1 і 2 ст.551 ЦК України).

Частиною 1 ст. 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання господарською організацією (ч.ч.6, 7 ст.231 ГК України).

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, приписами ч.2 ст.343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 вказаного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», а також постановах Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №3-1522гс16, від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12 та від 24.10.2011р. у справі №6-38цс11.

Окрім того, суд зазначає і аналогічні правові позиції викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Суд зазначає, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення Позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок Позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного Позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.03.2018р. у справі №927/467/17, від 21.05.2018р. у справі №904/10198/15, від 22.01.2019р. у справі №905/305/18, від 28.01.2019р. у справі №922/3782/17, від 14.02.2019р. у справі №922/1019/18, від 05.03.2019р. у справі №910/1389/18, від 27.05.2019р. у справі №910/20107/17.

Як передбачено ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020р. у справі №910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Аналізуючи твердження та подані на їх підтвердження Учасниками справи докази, керуючись наведеним критерієм доказування, суд доходить висновку, що зазначені вище докази відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що в своїй сукупності підтверджують наведені Позивачем обставини щодо укладення між Сторонами договору поставки та здійснення Позивачем дій, спрямованих на виконання господарських операцій поставки товару Відповідачу на загальну суму 252439,20грн.

Поряд з цим, суд зазначає, що у поданих Позивачем Видаткових накладних та поданих Відповідачем Товарно-транспортних накладних відсутні відомості про передання Позивачем Відповідачу разом із кожною окремою партією товару всього переліку документів, передбачених п.п.1.4, 1.6. Договору. В матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведено доводів та не подано доказів існування будь-яких інших документів, які б свідчили про виконання Позивачем обов`язків, передбачених п.1.6 Договору.

Беручи до уваги наведене, враховуючи закріплений Сторонами у п.2.1. Договору обов`язок Позивача передати (поставити) Покупцеві товар разом з усіма його приналежностями та документами, що стосуються товару і підлягають переданню разом з товаром відповідно до вимог чинного законодавства України в строк 5 календарних днів з моменту підтвердження замовлення згідно правил Інкотермс-2010 на умовах EXW: Україна, м.Львів, вул.Вулецька, 11Б, а також визначений Сторонами у п.3.7. Договору ( в редакції Додаткової угоди від 27.12.2017р. б/н до Договору момент виконання господарського зобов`язання з поставки товару (товар вважається таким, що поставлений (переданий) Покупцю з моменту його прийняття Покупцем по кількості та якості згідно з умовами поставки, визначеними в п.2.1. Договору, а також передання усіх належним чином оформлених документів, що стосуються товару та підлягають передачі Покупцю згідно Договору та/або актів чинного законодавства України (видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, податкові накладні, документи, що посвідчують якість та безпечність товару, інші документи), суд зазначає, що Позивачем не доведено належними засобами доказування обставини передання Відповідачу всіх передбачених Договором товаросупровідних документів, а відтак, не доведено належними засобами доказування обставини належного виконання взятих на себе договірних зобов`язань з поставки товару за Договором.

Відтак, суд, беручи до уваги закріплене Сторонами у п.3.1. Договору (в редакції Додаткової угоди від 27.12.2017р. б/н) положення про те, що у випадку, якщо Постачальник не передає Покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до Договору та/або актів чинного законодавства України, то обов`язки Постачальника з поставки товару вважаються не виконаними, відповідно для Покупця не починається відлік строку виконання зобов`язання по оплаті товару, вказаний у п.2.2. Договору (незалежно від підписання чи непідписання видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної Покупцем, та/або використання чи невикористання товару), зазначає про недоведеність Позивачем обставини виникнення у Відповідача обов`язку з оплати поставленого за Договором товару, і, як наслідок, прострочення його виконання, що є підставою до нарахування Позивачем Відповідачу пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному п.5.4. Договору, а також 3% річних та інфляційних втрат в порядку, передбаченому приписами ст.625 ЦК України.

При цьому, як вбачається із поданих Позивачем сертифікатів якості на продукцію, такі видано Позивачу, а в матеріалах справи відсутні достатні докази передання таких Відповідачу, відтак, доводи Позивача про передання Відповідачу сертифікатів якості на товар не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

З врахуванням наведеного, в тому числі того, що матеріалами справи не підтверджується обставина настання строку виконання Відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором, беручи до уваги доводи Сторін про відсутність станом на час вирішення спору по суті суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором, суд дійшов до висновків про безпідставність та необґрунтованість заявлених Позивачем позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 119753грн. суми основного боргу та, з врахуванням висновків суду про недоведеність Позивачем обставини прострочення виконання Відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором, безпідставність та необґрунтованість заявлених Позивачем позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 20322,70грн. пені, 3216,79грн. 3% річних та 8418,40грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов. Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції при розгляді даної справи застосовує вищезазначений стандарт доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доведеність належними, достатніми, допустимими, достовірними та вірогідними доказами факту укладення між Сторонами Договору та здійснення Позивачем дій, спрямованих на виконання господарських операцій поставки товару Відповідачу на загальну суму 252439,20грн., недоведеність Позивачем належними засобами доказування обставини передання Відповідачу товару разом з усіма його приналежностями та документами, що стосуються товару і підлягають переданню разом з товаром, а відтак, обставини належного виконання обов`язків Постачальника з поставки товару, що є підставою початку відліку строку виконання Відповідачем зобов`язання по оплаті товару; беручи до уваги доводи Сторін щодо відсутності станом на час вирішення спору по суті суми основного боргу з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором, а також недоведеність Позивачем належними засобами доказування обставини прострочення виконання Відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого Позивачем та прийнятого Відповідачем товару за Договором суд дійшов висновків про передчасність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 119753грн. суми основного боргу, 20322,70грн. пені, 3216,79грн. 3% річних та 8418,40грн. інфляційних втрат. Відтак, в позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року для працездатних осіб в розмірі 2481 гривні.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи судові витрати в розмірі 2481грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору та до 12000грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

Як доказ сплати судового збору Позивач подав Платіжне доручення від 08.02.2022р. №4001 про сплату за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2481грн., оригінал якого є додатком №38 до позовної заяви.

В підтвердження обставини понесення Позивачем судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги Позивачем долучено копію укладеного 01.02.2022р. між Адвокатським об`єднанням «І.С.К. ГРУП» (за Договором Виконавець) та Приватним підприємством «СВЯТОГОРА» (за Договором Замовник) Договору-доручення про надання правової допомоги №13 (надалі Договір 13), за умовами якого (п.2.1. Договору 13) за дорученням Замовника Виконавець зобов`язувався, дотримуючись «Правил адвокатської етики» та чинного законодавства України, надати Клієнту зазначену нижче правову допомогу у справі, а Замовник зобов`язувався виплатити Виконавцю гонорар та відшкодувати витрати, необхідні для виконання Договору.

Відповідно до п.2.2.2. Договору 13 Правовою допомогою (адвокатськими послугами), що підлягають наданню Клієнту є здійснення представництва та правового забезпечення реалізації прав та законних інтересів Клієнта під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства в будь-яких судах України, в іноземних, міжнародних судових органах, а також в державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно п.2.3. Договору 13 Договір вважається чинним з моменту його підписання до його повного виконання.

Замовник зобов`язувався дотримуватись порядку, розмірів та строку оплати послуг Виконавця, що передбачені Договором (п.4.6. Договору 13).

Пунктом 5.1. Договору 13 Сторонами встановлено, що загальна вартість послуг, які надаються Виконавцем, обумовлена в додатку№1 до договору.

Відповідно до п.5.2. Договору 13 послуги, надані понад обсяг, обумовлений в додатку №1 до договору, затверджуються сторонами в акті виконаних робіт та наданих послуг і оплачуються додатково.

Згідно п.5.4. Договору 13 Замовник сплачує на рахунок Виконавця аванс, обумовлений в окремій угоді погодження вартості правової допомоги протягом трьох банківських днів з моменту підписання Договору.

Пунктом 5.5. Договору 13 визначено, що кінцевий розрахунок за виконання обумовлених Договором послуг Замовник здійснює протягом трьох банківських днів з моменту підписання Акту виконаним робіт.

Окремою угодою погодження вартості правової допомоги за Договором 13 Сторонами передбачено розмір авансу за надання правової допомоги в розмірі 5000грн.

Додатком від 01.02.2022р. №2 до Договору 13 Сторонами на виконання п.5.1. Договору 13 погоджено вартість правових послуг за позовом Позивача до Відповідача про стягнення заборгованості, а саме вартість 1 години роботи адвоката становить 1500грн.

Вказаний Договір 13, додаток №2 нього та Окрему угоду підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору 13.

Актом від 07.02.2022р. №1 виконаних робіт згідно Договору 13 Виконавець передав, а Замовник прийняв послуги правової допомоги за Договором 13, а саме:

- правовий аналіз матеріалів, наданих Клієнтом по справі про стягнення заборгованості за договором, формування кола необхідних доказів по справі та консультування Клієнта з приводу можливих варіантів вирішення спору 01.02.2022р. тривалістю 3 години на суму 3000грн.;

- пошук та правовий аналіз правових позицій Верховного Суду в аналогічних спорах, зокрема, щодо порядку нарахування штрафних санкцій 02.02.2022р. тривалістю 1,5год. на суму 1500грн.;

- підготовка позовної заяви по справі з розрахунком сум заборгованості та штрафних санкцій 04.02.2022р. тривалістю 6 годин на суму 6000грн.;

- формування пакету документів додатків до позовної заяви 04.02.2022р. тривалістю 1 година на суму 1000грн.;

- відправлення позовної заяви з додатками на адресу відповідача та в суд 07.02.2022р. тривалістю 0,5години на суму 500грн.

Всього вартість послуг 12000грн.

Вказаний Акт виконаних робіт підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору 13.

Платіжним дорученням від 07.02.2022р. №3999 Позивачем перераховано на користь Виконавця 5000грн. Призначення платежу: «плата за юрид. Послуги зг.рах.№103 від 07.02.2022р., дог-доручення №13 від 01.02.2022р.».

Старко Назарій Романович є адвокатом та представником Позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 17.05.2017р. серії ЛВ №000591 та Ордеру від 08.02.2022р. серії ВС №1126848.

Гапон Наталія Григорівна є адвокатом та представником Позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 04.12.1997р. №710 та Ордеру від 01.11.2021р. серії АА №1000001.

Відповідач у поданому 03.05.2022р. за вх. №9009/22 Відзиві на позовну заяву заперечує проти розміру понесених Позивачем судових витрат з підстав, викладених у доданому до Відзиву клопотанні, та зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Відповідач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 5000грн.

Так, згідно доводів Відповідача, судові витрати Позивача на оплату послуг професійної правничої допомоги є завищеними та неспівмірними до складності справи і часу, фактично затраченого адвокатом, на підготовку і подання позову до господарського суду, оскільки формування кола необхідних доказів про можливість стягнення боргу на підставі Договору поставки, який складається з 5 сторінок та 3 додаткових угод, якими змінено по 1 пункті цього Договору, за наявності видаткових накладних в кількості - семи штук та відсутності проплат від контрагента по цьому Договору аж ніяк не може тривати 3 години і відповідно коштувати 3000грн. Відповідач вважає, що консультування клієнта здійснюється з одночасним правовим аналізом відповідного Договору та формування кола відповідних доказів у даному випадку а відтак не може тривати більше ніж 1 годину а відтак і вартість такої роботи може бути не більше 1000грн.

Щодо пошуку та формування правових позицій Верховного суду в аналогічних справах, зокрема щодо до порядку нарахування штрафних санкцій, тривалістю 1,5год., відповідно вартість якого становить 1500грн. Відповідач вказує, що позовна заява не містить особливих складнощів у її написанні щодо нарахування штрафних санкцій по семи видаткових накладних, на які необхідно адвокату витратити 1,5год. робочого часу для пошуку правових позицій Верховного суду щодо самого лише нарахування штрафних санкцій, оскільки правові позиції Верховного суду щодо нарахування штрафних санкцій не зазнають таких частих та різких змін, на пошук та вивчення яких необхідно витрачати адвокату - фахівцю 1,5год. Відтак, Відповідач вважає, що така тривалість робочого часу , а відповідно і вартість роботи за самі лише пошуки та формування правової позиції - 1500грн. явно не відповідають принципу співмірності та розумності, а отже, пошук таких правових позицій Верховного суду може становити не більше 0,5год. і вартість відповідно, яку визначив адвокат як погодинну, відповідно не більше 500грн.

Щодо підготовки позовної заяви з розрахунком сум заборгованості та штрафних санкцій тривалістю 6 годин та вартістю 6000грн. Відповідач вказує, що позовна заява побудована на вимозі суми боргу за 7 видатковими накладними та нарахуванням штрафних санкцій по таких накладних. Ніяких особливих труднощів чи нетипових умов Договору чи величезних розрахунків з великою кількістю накладних позовна заява яка стала підставою для відкриття провадження у справі №914/380/22 , не містить, відтак, підсумок та узагальнення роботи, яку вже проробив адвокат у попередніх зазначених ним пунктах, аж ніяк не може становити тривалість 6 годин робочого часу. Для нарахування штрафних санкцій в інтернет системі існує безліч розроблених для цього програм, а відтак, здійснення відповідних обрахунків по семи видаткових накладних не забирає такого відрізку ні часу, ні зусиль, про які зазначено представником Позивача. Отже, на думку Відповідача, підготовка позовної заяви та відповідних розрахунків штрафних санкцій аж ніяк не є співмірною з 6 годинами та вартістю 6000грн. враховуючи навіть те, що цей пункт включає вже в себе попередні, а відтак, і враховану вартість.

Щодо формування пакету документів тривалістю 1 година та вартістю 1000грн. Відповідач зазначає, що існує різниця між інтелектуальною працею фахівця адвоката, коли він, готуючи позов та аналізуючи відповідні правові позиції Верховного Суду задіює свій потенціал розумових здібностей, і механічною роботою, яка полягає у роздрукуванні позовної заяви та долучення відповідних додатків до цієї заяви, які вже в ній перелічені і їх завірянні. А відтак, прирівнювати оцінювання такої роботи в 1000грн. за 1год. інтелектуальної роботи за той же проміжок часу на думку Відповідача, є невірним і завищеним. Окрім того, слід звернути увагу, що в даній справі задіяна мінімальна кількість учасників: позивач і відповідач, а відтак твердження Позивача про оплату його праці в розмірі 1000грн. є явно завищеним.

Щодо відправлення позовної заяви в суд та на адресу відповідача тривалістю 0,5год. та вартістю 500грн., то така вартість роботи і тривалість часу є теж явно завищеним. Не відомо, чим керувався адвокат, коли писав, що відправлення ним поштової кореспонденції тривало 0,5 год. Це час його перебування в очікуванні черги чи саме обслуговування поштовим оператором. У будь якому разі оцінювання тривалості перебування 0,5год адвоката у поштовому відділенні в 500грн, на думку Відповідача є явно завищеним.

Окрім того, Відповідач вказує на докази, як на підставу надання вищезазначених послуг на правову допомогу, зокрема на акт виконаних робіт № 1 згідно договору доручення №13 від 01.02.2022 року, який складений 07.02.2021 року. А в платіжному дорученні №3999 від 07.02.2022 року про сплату авансового внеску позивачем своєму представнику в розмірі 5000,00 грн в розділі призначення платежу зазначено: плата за юридичні послуги зг. рахунку №103 від 07.02.2022 року. Відтак, на думку Відповідача, надані представником позивача докази виконання робіт на 120000грн. не відповідають вимогам співмірності, а докази такої їх оплати не є належними.

З наведеного Відповідач просить суд відмовити Позивачу в стягнення з Відповідача на користь Позивача 12000грн. судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

В судовому засіданні 07.06.2022р. представник Відповідача зазначила, що не заявляє про відшкодування судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, з підстав чого відмовилась від зробленого у Відзиві від 03.05.2022р. вх. №9009/22 попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат.

Згідно частини 3 статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Приписами ч.1 ст.124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Частиною третьою вказаної статті встановлено, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.126 ГПК України).

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст.1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.п.6, 9 ст.1 Закону).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно ст.6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного згідно Законом "Про забезпечення функціонування української мови як державної", має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до частини третьої статті 4, частини першої статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Приписами ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначені підстави для здійснення адвокатської діяльності. Зокрема, зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно п.28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017р.) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Суд звертає увагу на те, що в рішенні Національної асоціації адвокатів України від 04-05.07.2014р. №61 «Про надання роз`яснень щодо інформації, яка зазначається в ордері адвоката та можливості його подання у декілька установ» зазначено, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у статті 26 визначив підстави для здійснення адвокатської діяльності. Так, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, може бути, зокрема, ордер (частина друга статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно з положеннями вищезазначеної статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Рішенням Ради адвокатів України №36 від 17.12.2012р. затверджено Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів (далі - Положення), яке встановлює єдині для всіх адвокатів України, адвокатських об`єднань/адвокатських бюро правила виготовлення, оформлення, зберігання, обліку ордерів.

Згідно ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд також звертає увагу на те, що у разі встановлення клієнтом і адвокатом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних при наданні послуг правничої допомоги не є необхідним. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного адміністративного суду від 28.12.2020р. у справі №640/18402/19.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст.627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст.43 Конституції України. Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.09.2021р. у справі №918/1045/20.

Крім того метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утриматися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24.01.2022р. у справі №911/2737/17.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно правової позиції, викладеної, зокрема в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.06.2018р. у справі №904/8308/17 та від 01.08.2019р. у справі №915/237/18, розмір судових витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а суд повинен оцінити рівень адвокатських витрат, що були присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично і чи була їх сума обґрунтованою та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною чи її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.11.2018р. у справі №910/23210/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04).

Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), згідно якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у додатковій ухвалі від 21.07.2020р. у справі № 915/1654/19.

При цьому суд зазначає і аналогічну правову позицію викладено, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, що на підтвердження факту понесення судових витрат та їх розміру суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Також судом враховано позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену в постановах від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 та від 18.12.2019р. у справі №910/13731/18, відповідно до якої, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.12.2019р. у справі №922/902/19, від 12.12.2019р. у справі №922/1897/18 та від 20.12.2019р. у справі №903/125/19.

Поряд з цим суд зазначає, що згідно ч.5 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.

Як вказує Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України.

Зокрема відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.5-7, 9 ст.129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція підтримана та застосована у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 07.11.2019р. у справі №905/1795/18.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З врахуванням вищенаведеного, оцінивши подані Позивачем докази в підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що подані Позивачем в обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу докази в своїй сукупності підтверджують дійсність, необхідність та розумність таких витрат в розмірі 12000грн. для забезпечення належного захисту прав Позивача під час розгляду справи №914/380/22 Господарським судом Львівської області.

При цьому, суд звертає увагу на те, що Відповідачем не подано жодних доказів в спростування обставин дійсності, необхідності та розумності понесених Позивачем судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги, а відтак, не доведено в порядку ч.5 ст.126 ГПК України належними засобами доказування обставини неспівмірності здійснених Позивачем витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.2 ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2481грн. та судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги в розмірі 12000грн., оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд встановив доведеність, дійсність, необхідність та розумність понесення Позивачем судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги в розмірі 12000грн., та, беручи до уваги недоведеність Відповідачем неспівмірності здійснених Позивачем витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, а також недоведеність Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 2481грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та покласти такі на Позивача; судові витрати Позивача на оплату послуг професійної правничої допомоги в розмірі 12000грн. покласти на Позивача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 123, 126, 129, 165, 205, 216, 222, 231, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 547, 549, 551, 610-612, 627, 629, 632, 651, 655, 662, 664, 665, 670, 691, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 13.06.2022р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.