ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/3211/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.,

при секретарі судового засідання: Земляк А.В.,

за участю представників:

від Міністерства оборони України - Оксенчук С.С.,

від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - участі не брали,

від Концерну "Військторгсервіс" - участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021, прийняте суддею Бездолею Д.О., м. Одеса, повний текст складено 25.03.2021,

у справі №916/3211/20

за позовом: Міністерства оборони України

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Концерну "Військторгсервіс"

про усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 р. Міністерство оборони України звернулося з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якому просило зобов`язати відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні торговельним місцем НОМЕР_1, яке розміщене по вул. Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20, шляхом його звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, не зважаючи на припинення договірних відносин з позивачем, чинить останньому перешкоди у користуванні торговельним місцем НОМЕР_1 по вул. Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20, що, в свою чергу, заподіює Міністерству оборони України збитки та призводить до неможливості належного здійснення ним господарської діяльності.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 16.11.2020 відкрито провадження у справі №916/3211/20 та залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Концерн "Військторгсервіс".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/3211/20 (суддя Бездоля Д.О.) позов задоволено повністю; зобов`язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 усунути Міністерству оборони України перешкоди у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця НОМЕР_1, яке розміщене по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: вул. Базова, 20, смт Авангард, Овідіопольський район, Одеська область; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України судовий збір у сумі 2102 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що зобов`язання сторін, яке виникло на підставі укладеного між ними договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій №40/2009 від 25.03.2009, припинилося з 26.03.2019 у зв`язку зі спливом строку дії вказаного договору, що зумовлює відсутність правових підстав для користування відповідачем спірним торговельним місцем.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/3211/20 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на недоведеності позивачем факту наявності у нього речового права на спірне торговельне місце НОМЕР_1, за захистом якого останній звернувся з позовом у даній справі, а також факту чинення відповідачем перешкод Міністерству оборони України у користуванні вказаним торговельним місцем, адже, на переконання апелянта, саме по собі розміщення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 20-ти футових контейнерів на даному місці не може свідчити про наявність відповідних перешкод. Водночас скаржник зазначає про те, що, з огляду на зайняття спірного торговельного місця іншою особою, позивач виступає неволодіючим користувачем, у зв`язку з чим заявлений на підставі статті 391 Цивільного кодексу України негаторний позов не може підлягати задоволенню, тим більше, що ні Міністерством оборони України, ні судом першої інстанції не вказано відомостей про те, що собою являє спірне торговельне місце, його характеристики, а також яким чином і від чого його потрібно звільнити. Апелянт також посилається на безпідставність доводів позивача щодо припинення договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій №40/2009 від 25.03.2009, оскільки протягом одного місяця з моменту закінчення строку дії останнього Міністерство оборони України не висловило заперечень проти продовження договірних відносин за вказаним правочином, відтак в силу статті 764 Цивільного кодексу України та статті 284 Господарського кодексу України даний договір було поновлено на той самий строк, який раніше був ним встановлений, що, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для користування Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 спірним майном. Крім того, за твердженням скаржника, прийняття перерахованої ним орендної плати після спливу строку вищенаведеного договору, на який він був укладений, також свідчить про визнання позивачем факту вчинення відповідачем дій на виконання цього договору та, відповідно, підтверджує відсутність заперечень щодо продовження його дії. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції і на те, що посилання позивача на відправку відповідачеві листа №1915/7 від 28.12.2018 поза межами одномісячного строку після закінчення строку дії вищенаведеного договору не має жодних юридичних наслідків, тим більше, що у підписанта цього листа були відсутні повноваження діяти від імені Міністерства оборони України, даний лист відповідач не отримував, а належні докази його надсилання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутні. Скаржник також зауважує на безпідставному врахуванні місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення доказів, поданих Концерном "Військторгсервіс" з пропуском встановленого судом строку та без клопотання про поновлення останнього.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 20.01.2022 (вх.№4434/21/Д2 від 20.01.2022) Міністерство оборони України, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/3211/20 - без змін. Зокрема, Міністерство оборони України звертає увагу суду апеляційної інстанції на наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що позивач відповідно до вимог законодавства та положень договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій №40/2009 від 25.03.2009 своєчасно та належним чином повідомив відповідача про відмову від пролонгації вказаного договору, у зв`язку з чим останній припинив свою дію внаслідок спливу строку, на який його було укладено, проте Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 безпідставно не звільнив торговельне місце НОМЕР_1, розміщене по вул. Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, буд. 20, чим протиправно чинить позивачу перешкоди у користуванні цим торгівельним місцем. Водночас позивач наголошує на тому, що у даному випадку змісту порушеного права Міністерства оборони України, як титульного володільця речового права на користування спірним торгівельним місцем, та характеру його порушення відповідачем відповідає спосіб захисту, спрямований на усунення порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння майном.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді ОСОБА_1, суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г. від 29.12.2021 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи №916/3211/20 на 17.02.2022 об 11:00.

Між тим, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку з 17.02.2022, судове засідання у справі №916/3211/20, призначене на 17.02.2022, не відбулося.

В подальшому за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/3211/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду для апеляційного розгляду справи №916/3211/20 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.03.2022 у визначеному складі суддів прийнято справу №916/3211/20 до свого провадження та, з огляду на введення в Україні воєнного стану внаслідок військової агресії Російської Федерації, вирішено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/3211/20 повідомити додатково.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.05.2022 призначено справу №916/3211/20 до розгляду на 15.06.2022 о 12:00; попереджено учасників справи про те, що явка представників останніх у судовому засіданні 15.06.2022 обов`язковою не визнається, а також запропоновано їм надати до суду апеляційної інстанції заяви про розгляд справи без їх участі або заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

15.06.2022 до апеляційного господарського суду каналами електронного зв`язку надійшло клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 15.06.2022 (вх.№4434/21/Д4 від 15.06.2022) про відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що явка повноважних представників учасників процесу у судовому засіданні 15.06.2022 обов`язковою не визнавалась, правова позиція заявника викладена в його апеляційній скарзі, при цьому вищенаведене клопотання про відкладення розгляду справи не містить обґрунтування неможливості проведення судового засідання за відсутності належним чином повідомленого відповідача, а також з огляду на неподання заявником до суду жодного доказу на підтвердження викладених у вищенаведеному клопотанні обставин неможливості прибуття Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до м. Одеси та зайнятості представника останнього у зв`язку з виконанням доручення іншого клієнта у м. Житомирі, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 б/н від 15.06.2022 (вх.№4434/21/Д4 від 15.06.2022) про відкладення розгляду справи, про що у судовому засіданні 15.06.2022 було постановлено протокольну ухвалу.

У судовому засіданні 15.06.2022 представник Міністерства оборони України висловив заперечення проти задоволення апеляційної скарги; представники Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Концерну "Військторгсервіс" участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.186, 187).

Концерн "Військторгсервіс" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника Міністерства оборони України, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 25.03.2009 між Міністерством оборони України, від імені якого діяло Державне підприємство Міністерства оборони України "Південь" ("Сторона 1"), та ОСОБА_2 ("Сторона 2") укладено договір №40/2009 про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій (далі - договір №40/2009 від 25.03.2009), відповідно до пункту 1.1 якого Сторона 1 надає Стороні 2 право платного користування місцем на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій для встановлення 20-футових контейнерів, що належать Стороні 2.

Згідно з підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору №40/2009 від 25.03.2009 Сторона 1 зобов`язується надати Стороні 2 торгове місце НОМЕР_1 на території "Промтоварний ринок" по вул. Рожева для встановлення торгових контейнерів.

В силу підпунктів 2.2.2, 2.2.4 пункту 2.2 договору №40/2009 від 25.03.2009 Сторона 2 зобов`язується своєчасно, в терміни, встановлені пунктом 3.2 цього договору, здійснювати оплату за договором та при припиненні дії договору або його розірванні вивезти контейнери з території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок".

У пунктах 3.1-3.3 договору №40/2009 від 25.03.2009 узгоджено, що вартість одного торгового місця під контейнери встановлюється у розмірі 1800 грн, в тому числі ПДВ 20% на місяць. Оплата проводиться до 5-го числа поточного місяця. Вартість торгового місця під контейнери може бути змінена Стороною 1. У разі зміни розміру оплати Сторона 1 повинна попередити про це Сторону 2 в 10-денний термін до початку місяця, в якому змінюється розмір оплати.

Пунктами 6.1-6.3 договору №40/2009 від 25.03.2009 передбачено, що цей договір набуває чинності з 25.03.2009 і діє до 25.03.2019. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії договору або внесення змін до нього, після закінчення терміну його дії він автоматично продовжується на три календарні місяці на тих самих умовах, протягом яких сторони повинні укласти договір на новий термін. Після закінчення трьох місяців і не укладенні нового договору, договір припиняє свою дію. Договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше ніж 2 місяці.

Дія договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений, або за ініціативою однією із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці (пункт 6.4 договору №40/2009 від 25.03.2009).

За умовами пункту 6.5 договору №40/2009 від 25.03.2009 внесення змін до договору може мати місце за погодженням сторін письмово.

14.06.2016 між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс" укладено договір доручення №1 (далі - договір №1 від 14.06.2016), відповідно до пункту 1.1 якого за цим договором Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість - 50 місць) на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

В силу пункту 5.1 договору №1 від 14.06.2016 договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.05.2019. Договір вважається автоматично продовженим на таких самих умовах, якщо жодна зі сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої дії договору у письмовій формі не пізніше, ніж за один календарний місяць до закінчення терміну його дії.

Умови даного договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди (пункту 5.2 договору №1 від 14.06.2016).

06.03.2018 між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс" укладено додаткову угоду №1 до договору доручення №1 від 14.06.2016, відповідно до якої змінено мінімальний розмір плати за надання права платного користування одним торговельним місцем, який становить 16925,40 грн (з ПДВ) за місяць, внесено низку інших змін, зокрема, визначено, що підвищення розміру плати за надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" Концерн здійснює шляхом внесення відповідних змін до укладених фізичними та/або юридичними особами договорів про надання права платного користування торговельним місцем, а також передбачено, що термін дії договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість - 50 місць) на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, що укладаються Концерном, не повинен перевищувати термін дії даного договору доручення.

Листом №799 від 07.06.2018 філія "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" повідомила відповідача про укладення між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс" договору доручення №1 від 14.06.2016, а також про припинення з 07.08.2018 дії договору №40/2009 від 25.03.2009 в порядку, передбаченому пунктом 6.4 вказаного договору, за ініціативою Міністерства оборони України. У вказаному листі також зазначено про те, що у разі наявності у відповідача бажання надалі користуватися торговельним місцем та за умови, що вказане місце буде вільне, останній може звернутися до філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" у термін до 07.08.2018 з заявою про намір укласти договір у новій редакції, за яким мінімальна вартість користування торговельним місцем становитиме 16925,40 грн (з ПДВ) за місяць.

Концерн "Військторгсервіс" також звернувся до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з листом №06/1282 від 22.06.2018, в якому повторно зазначив про припинення дії договору №40/2009 від 25.03.2009 та про можливість укладення нового договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів, який передбачатиме щомісячну мінімальну вартість користування торговельним місцем у розмірі 16925,40 грн (з ПДВ та без урахування індексації).

В адресованому відповідачу листі №1915/7 від 28.12.2018 начальник філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" Соловйова О.Є., діючи на підставі договору доручення №1 від 14.06.2016 та довіреності №220/254/д від 23.03.2018 в якості представника Міністерства оборони України, повідомила про те, що 25.03.2019 спливає строк дії договору №40/2009 від 25.03.2009, при цьому позивач не має намір продовжувати з відповідачем договірні відносини, пов`язані з наданням права платного користування торговельним місцем НОМЕР_1.

В якості доказів на підтвердження надіслання вищезазначеного листа Концерном "Військторгсервіс" до суду першої інстанції було подано копії реєстру на відправлення поштової кореспонденції (листи вих.№1915/1-1915/16 від 28.12.2018), фіскальних чеків від 29.12.2018, опису вкладення у цінний лист №207 від 29.12.2018, поштової накладної №207 від 29.12.2018, поштового конверту зі штрихкодовим ідентифікатором №207, який повернувся відправнику неврученим з відміткою "за закінченням терміну зберігання", експрес-накладної Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" №0395 від 29.12.2018, а також роздруківку з інтернет-сайту "Нова Пошта" про відстеження поштового відправлення №0395, відповідно до якої останнє було вручено адресату 30.12.2018.

Відповідно до реєстру на відправлення поштової кореспонденції (листи вих.№1915/1-1915/16 від 28.12.2018) зазначений вище лист №1915/7 від 28.12.2018 відповідачу було направлено за адресою, яка вказана безпосередньо у договорі №40/2009 від 25.03.2009, а саме: Молдова, м. Кишинів, вул. Данте, 9, при цьому копію даного листа було додатково надіслано за адресою: 68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, проспект Суворова, буд. 112, між тим, як зазначалося вище, зазначена копія, направлена поштовим відправленням №207, повернулася неврученою.

Листами б/н від 11.03.2019 та б/н від 10.06.2019 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, посилаючись на належне виконання ним умов договору №40/2009 від 25.03.2009 та відсутність заборгованості з орендної плати, повідомив Міністерство оборони України про свій намір скористатися переважним правом на укладення відповідного договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій на новий строк.

09.07.2019 на виконання наказу начальника Головного управління майна та ресурсів №153 від 03.07.2019 "Про створення робочої групи з перевірки стану використання торгових місць на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, які перебувають у користуванні Міністерства оборони України" комісією у складі представників Міністерства оборони України та посадових осіб філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" проведено огляд торговельного місця НОМЕР_1, за результатами якого складено акт б/н від 09.07.2019, в якому зафіксовано, що на момент проведення огляду вказане торговельне місце фактично використовується суборендарем на підставі відповідної усної домовленості.

У листі №03/1423/13 від 14.08.2019 Концерн "Військторгсервіс" вимагав від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 невідкладно, але не пізніше 20.08.2019 звільнити торговельне місце НОМЕР_1 та розміщені на ньому 20-футові контейнери від речей та не чинити даному концерну перешкоди у виконанні договору доручення №1 від 14.06.2016.

Відповідно до акту б/н від 01.07.2020, складеного комісією у складі представників Міністерства оборони України та посадових осіб Концерну "Військторгсервіс" за результатами проведення огляду торговельного місця НОМЕР_1 на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій, відповідач, який фактичного користується вказаним торговельним місцем, відмовляється звільнити останнє у добровільному порядку та усунути Міністерству оборони України в особі його уповноважених осіб перешкоди у користуванні даним місцем.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.07.2019 у справі №509/3530/18 задоволено позов Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі Концерну "Військторгсервіс" про усунення перешкод у користуванні майном; зобов`язано ОСОБА_2 та будь яких інших третіх осіб усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця НОМЕР_1 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20 .

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.01.2020 задоволено заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення Овідіопольського районного суду від 15.07.2019 у цивільній справі №509/3530/18 за позовом Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі Концерну "Військторгсервіс" про усунення перешкод у користуванні майном, а ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.03.2020 закрито провадження у цивільній справі №509/3530/18.

Дана ухвала суду про закриття провадження мотивована тим, що зобов`язання сторін, що виникли з господарського договору, не припинилися у зв`язку із втратою ОСОБА_2 статусу фізичної особи-підприємця, а тому відповідний спір про усунення перешкод у користуванні торговельним місцем НОМЕР_1 по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20 підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

З наявних у матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця 23.03.2007 та припинив здійснювати підприємницьку діяльність у вказаному статусі на підставі власного рішення 03.02.2017, проте в подальшому 13.12.2019 знову було проведено державну реєстрацію відповідача як фізичної особи-підприємця.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про зобов`язання відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні торговельним місцем НОМЕР_1, яке розміщене по вул. Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р-н, смт. Авангард, вул. Базова, 20, шляхом його звільнення.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на те, що зобов`язання сторін, яке виникло на підставі укладеного між ними договору №40/2009 від 25.03.2009, припинилося з 26.03.2019 у зв`язку зі спливом строку дії вказаного договору, що зумовлює відсутність правових підстав для користування відповідачем спірним торговельним місцем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №40/2009 від 25.03.2009 є договором найму (оренди), за умовами якого Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 набув право платного користування торговельним місцем №3751.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, укладений між сторонами договір №40/2009 від 25.03.2009 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частин першої, другої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що зазначеною нормою встановлено правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону, при цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 651 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, за загальним правилом, встановленим як чинним господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вбачає, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін у порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

У пункті 6.4 договору №40/2009 від 25.03.2009 сторони узгодили, що дія договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений, або за ініціативою однією із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Водночас пункт 6.4 договору №40/2009 від 25.03.2009 не містить ані підстав розірвання вказаного договору чи припинення його дії (за виключенням закінчення строку, на який його було укладено), ані посилання на можливість вчинення сторонами певних дій в односторонньому порядку, ані положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого статтею 188 Господарського кодексу України, між тим ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків як дострокове припинення дії договору.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.07.2019 у справі №916/1684/18.

Крім того, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження надання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 згоди у відповідь на ініціативу Міністерства щодо припинення дії договору №40/2009 від 25.03.2009, а також доказів на підтвердження того, що позивач звертався до суду з позовом про припинення (розірвання) вказаного договору.

За таких обставин, з урахуванням наведених вище положень законодавства та змісту умов договору №40/2009 від 25.03.2009, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що зазначений договір не був припинений у зв`язку з його розірванням в односторонньому порядку за ініціативою позивача відповідно до пункту 6.4 цього договору.

Водночас Південно-західним апеляційним господарським судом враховується наступне.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України унормовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

У контексті вказаних норм заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, і виступає передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України.

Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.

Колегія суддів зауважує, що законодавцем не встановлено конкретної форми заяви про припинення договору оренди, така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Водночас істотне значення у даному випадку має факт направлення такого повідомлення в межах відповідного строку, а також зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди, як відповідна форма вираження волевиявлення орендодавця.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 21.10.2019 у справі №902/862/15.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії останнього.

Вказаний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.06.2020 у справі №916/1666/18, від 22.10.2019 у справі №910/3705/19, від 21.10.2019 у справі №902/862/15 та від 02.07.2019 у справі №906/742/18.

Таким чином, якщо на дату закінчення строку дії договору оренди або протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, вказаний договір припиняється.

За таких обставин, колегією суддів критично оцінюються посилання апелянта на необхідність направлення наймачу відповідного листа про припинення дії договору лише протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди.

Суд апеляційної інстанції також зауважує на тому, що, орендуючи спірне майно, відповідач діяв як суб`єкт господарювання в межах господарських правовідносин, забезпечуючи себе необхідними матеріально-технічними ресурсами.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства (частина друга статті 3 Господарського кодексу України).

Обов`язковою передумовою здійснення господарської діяльності є державна реєстрація суб`єкта господарювання, що забезпечує реалізацію принципів публічності, загальновідомості і достовірності даних про господарюючих суб`єктів.

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу-підприємця, як місцезнаходження (місце проживання або інша адреса, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою-підприємцем).

Здійснюючи підприємницьку діяльність, підприємець вступає у повсякденні відносини з іншими суб`єктами господарської діяльності, а тому останні можуть потребувати оперативної взаємодії з підприємцем у господарській діяльності, зокрема задля проведення переговорів, співпраці у здійсненні прав та виконанні обов`язків, вчинення односторонніх правочинів, можливості обміну інформацією за договором. Звідси, зокрема, випливає обов`язок підприємця забезпечити доступність власних контактів, у тому числі можливість звернення до підприємця письмово в розумний строк.

У пункті 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Наявність відповідної заяви орендодавця та належних доказів її надсилання орендарю за наданими орендарем реквізитами свідчить про добросовісність звернення позивача до відповідача, вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах на відміну від відповідача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19.

Пунктами 6.1, 6.2 договору №40/2009 від 25.03.2009 передбачено, що цей договір набуває чинності з 25.03.2009 і діє до 25.03.2019. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії договору або внесення змін до нього, після закінчення терміну його дії він автоматично продовжується на три календарні місяці на тих самих умовах, протягом яких сторони повинні укласти договір на новий термін. Після закінчення трьох місяців і не укладенні нового договору, договір припиняє свою дію.

Як зазначалося вище, в адресованому відповідачу листі №1915/7 від 28.12.2018 начальник філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" Соловйова О.Є., діючи на підставі договору доручення №1 від 14.06.2016 та довіреності №220/254/д від 23.03.2018 в якості представника Міністерства оборони України, повідомила про те, що 25.03.2019 спливає строк дії договору №40/2009 від 25.03.2009, при цьому позивач не має намір продовжувати з відповідачем договірні відносини, пов`язані з наданням права платного користування торговельним місцем НОМЕР_1.

На підтвердження надіслання вищезазначеного листа Концерном "Військторгсервіс" до суду першої інстанції було подано копії реєстру на відправлення поштової кореспонденції (листи вих.№1915/1-1915/16 від 28.12.2018), фіскальних чеків від 29.12.2018, опису вкладення у цінний лист №207 від 29.12.2018, поштової накладної №207 від 29.12.2018, поштового конверту зі штрихкодовим ідентифікатором №207, який повернувся відправнику неврученим з відміткою "за закінченням терміну зберігання", експрес-накладної Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" №0395 від 29.12.2018, а також роздруківку з інтернет-сайту "Нова Пошта" про відстеження поштового відправлення №0395, відповідно до якої останнє було вручено адресату 30.12.2018.

Щодо доводів апелянта про безпідставність врахування судом першої інстанції вищенаведених доказів у зв`язку з пропуском Концерном "Військторгсервіс" процесуального строку на їх подання колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

За умовами частин другої-четвертої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною восьмою статті 80 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

При цьому необхідно враховувати, що чинний Господарський процесуальний кодекс України має на меті забезпечити своєчасний розгляд справ і правову визначеність, унеможливити зловживання процесуальними правами та підвищити ефективність судочинства в цілому, для чого встановлено точний порядок та присічні строки вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо подання доказів. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно для того, щоб не залишилося невирішених питань, які можуть затримати розгляд справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 177 Господарського процесуального кодексу України завданням підготовчого провадження є, зокрема, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання (частина друга статті 177 Господарського процесуального кодексу України).

В силу пунктів 7, 10 частини другої статті 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд, зокрема, з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, що направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених процесуальним законодавством часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз Господарського процесуального кодексу України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи, також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків, оскільки з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

За умовами статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.11.2020 залучено до участі у справі №916/3211/20 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Концерн "Військторгсервіс" та запропоновано останньому надати письмові пояснення щодо позову/відзиву в порядку статті 168 Господарського процесуального кодексу України у строк до 14.12.2020.

03.02.2022, тобто з пропуском встановленого строку для подання третьою особою доказів, але ще у підготовчому провадження, яке було закрито лише 12.02.2021, Концерном "Військторгсервіс" до місцевого господарського суду було подано клопотання про залучення доказів б/н від 02.02.2021 (вх.№3122/21 від 03.02.2021), в якому останній просив залучити до матеріалів справи докази на підтвердження надіслання відповідачу листа №1915/7 від 28.12.2018.

Відповідно до протоколу підготовчого судового засідання у даній справі, що відбулося 08.02.2021, представником Концерну "Військторгсервіс" було заявлено усне клопотання про поновлення строку на подання доказів, яке було задоволено місцевим господарським судом, у зв`язку з чим вищенаведені докази направлення відповідачу листа №1915/7 від 28.12.2018 правомірно були враховані судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Письмові зауваження учасників справи з приводу неповноти або неправильності відомостей вищенаведеного протоколу, право на подання яких у п`ятиденний строк з дня підписання відповідного протоколу передбачене статтею 224 Господарського процесуального кодексу України, у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, посилання апелянта на те, що вищенаведені докази були безпідставно залучені судом за відсутності клопотання про поновлення строку на їх подання, є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами справи, при цьому жодних доводів щодо необґрунтованості висновку суду про поновлення вказаного процесуального строку скаржником в апеляційній скарзі не наведено.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку).

За умовами пунктів 66-68 Правил надання послуг поштового зв`язку у разі відправлення згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправник складає їх список в електронному вигляді за формою, визначеною оператором поштового зв`язку. Кількість поштових відправлень, поштових переказів одного виду та категорії (згрупованих за способом пересилання), що включаються до одного списку, та кількість таких списків визначаються оператором поштового зв`язку. Список засвідчується підписом відправника. Якщо відправником є юридична особа, список згрупованих внутрішніх рекомендованих поштових карток, листів, бандеролей засвідчується підписом відповідального працівника цієї особи, список згрупованих внутрішніх листів та бандеролей з оголошеною цінністю, посилок, прямих контейнерів, поштових переказів - підписами керівника та головного бухгалтера. Підписи скріплюються відповідними печатками (за наявності). Про прийняття для пересилання згрупованих поштових відправлень, поштових переказів видається один розрахунковий документ на один список. Один примірник списку видається відправникові.

Колегія суддів вбачає, що наданий Концерном "Військторгсервіс" реєстр на відправлення поштової кореспонденції не відповідає вимогам Правил надання послуг поштового зв`язку, оскільки має недоліки оформлення, зокрема, даний реєстр засвідчено лише відбитком календарного штемпеля поштового зв`язку (29.12.18) та підписом, проставленим біля такого календарного штемпеля без зазначення жодних ідентифікуючих даних про особу-підписанта, при цьому відтиск печатки відправника відсутній. Крім того, до місцевого господарського суду не надано розрахункового документа, виданого працівником поштового зв`язку у зв`язку з прийняттям від відправника для пересилання саме згрупованого поштового відправлення.

За таких обставин, апеляційний господарський суд зазначає про те, що вищенаведений реєстр на відправлення поштової кореспонденції не є належним у розумінні процесуального закону доказом на підтвердження надіслання відповідачу повідомлення про відсутність наміру Міністерства оборони України продовжувати договірні відносини за договором №40/2009 від 25.03.2009 після спливу строку останнього.

Експрес-накладна Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" №0395 від 29.12.2018 та роздруківка з інтернет-сайту "Нова Пошта" про відстеження поштового відправлення №0395, відповідно до якої останнє було вручено адресату 30.12.2018, також не підтверджують факту надіслання відповідачу листа №1915/7 від 28.12.2018 про відмову від пролонгації договірних відносин, оскільки відсутність у графі "Опис" вказаної експрес-накладної будь-який ідентифікуючих ознак документів, які надсилалися, зокрема, номеру, дати або тематики, фактично унеможливлює достовірне встановлення факту направлення позивачем саме листа №1915/7 від 28.12.2018, а не будь-якого іншого документа.

Водночас копії опису вкладення у цінний лист №207 від 29.12.2018, поштової накладної №207 від 29.12.2018 та поштового конверту зі штрихкодовим ідентифікатором №207, який повернувся відправнику неврученим з відміткою "за закінченням терміну зберігання", свідчать про те, що повідомлення про припинення договору №40/2009 від 25.03.2009 після спливу строку, на який він був укладений, було надіслано відповідачу за адресою: 68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, проспект Суворова, буд. 112, яка значилась в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань протягом часу державної реєстрації ОСОБА_2 в якості фізичної особи-підприємця, при цьому сам по собі факт нездійснення останнім підприємницької діяльності в період з 03.02.2017 по 13.12.2019, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження того, що відповідач, діючи розумно та добросовісно, довів до відома позивача або Концерну "Військторгсервіс" інформацію про зміну адреси для листування з ним у разі необхідності узгодження питань щодо укладеного між сторонами договору №40/2009 від 25.03.2009, жодним чином не свідчить про те, що Міністерством оборони України не вчинено у встановлений строк дій, визначених чинним законодавством, направлених на повідомлення контрагента про відсутність наміру продовжувати договір, тим більше, що отримання/неотримання ОСОБА_2 листа №1915/7 від 28.12.2018 залежить виключно від волі відповідача, про що свідчить, зокрема, і той факт, що вищенаведене поштове відправлення повернулося відправнику з відміткою "за закінченням терміну зберігання", а не "адресат відсутній за вказаною адресою".

При цьому Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що негативні наслідки неодержання орендарем (у тому числі фізичною особою-підприємцем) звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря (у тому числі на фізичну особу-підприємця), а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19.

Таким чином, враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договору №40/2009 від 25.03.2009 та наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що станом на дату закінчення строку договору (25.03.2019) мали місце заперечення Міністерства оборони України (від імені якого на підставі договору доручення №1 від 14.06.2016 діяла філія "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс") як орендодавця щодо продовження дії договору №40/2009 від 25.03.2009 на новий строк, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про припинення дії вказаного договору з 26.03.2019.

Докази укладання нового договору оренди чи внесення змін про продовження терміну дії договору №40/2009 від 25.03.2009 у матеріалах справи відсутні та учасниками справи до суду не подані.

Посилання скаржника на обставини продовження дії договору №40/2009 від 25.03.2009 у зв`язку з подальшим перерахуванням ним платежів за користування спірним торговельним місцем колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки проведення відповідної оплати не є безумовною підставою для продовження дії зазначеного договору, натомість такі дії лише ураховуються у сукупності з іншими діями сторін (у тому числі і зі своєчасним висловленням Міністерством оборони України заперечень щодо продовження дії зазначеного договору, з наявністю яких норми чинного законодавства однозначно пов`язують неможливість пролонгації договірних орендних відносин).

Аналогічний висновок Верховного Суду викладено в постанові від 03.06.2020 у справі №916/1666/18.

Надані відповідачем до місцевого господарського суду копії адресованих позивачу листів б/н від 11.03.2019 та б/н від 10.06.2019 щодо наміру Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 скористатися переважним правом на укладення відповідного договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій на новий строк жодним чином не свідчать про продовження відносин сторін за договором №40/2009 від 25.03.2009, а лише підтверджують вчинення відповідачем заходів, спрямованих на укладення нового договору про надання права платного користування місцем НОМЕР_1, та, відповідно, обізнаність останнього про те, що у разі спливу строку договору №40/2009 від 25.03.2009 останній припинить свою дію, тобто не пролонгується автоматично. Між тим, як зазначалося вище, докази укладання між сторонами нового договору оренди щодо торговельного місця НОМЕР_1 у матеріалах справи відсутні.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення з неправомірно займаних нежитлових приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо). Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Передбачений статтею 391 Цивільного кодексу України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником або титульним володільцем майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Отже, для задоволення вимог позивача необхідно встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником або титульним володільцем своїх правомочностей, оскільки речове право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник або титульний володілець здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №910/19865/17.

Колегія суддів враховує, що позивачу належить право безкоштовного користування торговельним місцем НОМЕР_1, відтак Міністерство оборони України є титульним володільцем спірного майна.

Доводи Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами свого майнового права на торговельне місце НОМЕР_1 апеляційним господарським судом оцінюються критично, адже відповідно до фактичних обставин справи та оцінки наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності судом достеменно встановлено наявність у Міністерства оброни України правомочностей щодо користування вказаним торговельним місцем на законній правовій підставі, а посилання як на доказ на укладений між позивачем, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" договір №181/9-83р від 21.02.2000, на підставі якого Міністерство оброни України набуло відповідне речове право щодо низки торговельних місць, міститься у багатьох аналогічних справах, розгляд яких здійснювався усіма судовими інстанціями, та його наявність жодного разу не викликала сумнівів.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.06.2020 у справі №916/1666/18.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.

За таких обставин, поведінка відповідача у вигляді укладення з позивачем договору №40/2009 від 25.03.2009 та подальше звернення до Міністерства оборони України у зв`язку з наміром скористатися переважним правом на укладення відповідного договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій на новий строк, а також висловлена в апеляційний скарзі позиція Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо пролонгації відносин за договором №40/2009 від 25.03.2009 суперечить викладеним у цій же апеляційній скарзі твердженням відповідача щодо відсутності у позивача речового права на спірне торговельне місце НОМЕР_1, за захистом якого останній звернувся з позовом у даній справі.

Згідно з підпунктом 2.2.4 пункту 2.2 договору №40/2009 від 25.03.2009 Сторона-2 зобов`язується при припиненні дії договору або його розірванні вивезти контейнери з території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок".

Відповідно до акту б/н від 01.07.2020, складеного комісією у складі представників Міністерства оборони України та посадових осіб Концерну "Військторгсервіс" за результатами проведення огляду торговельного місця НОМЕР_1 на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій, відповідач, який фактичного користується вказаним торговельним місцем, відмовляється звільнити останнє у добровільному порядку та усунути Міністерству оборони України в особі його уповноважених осіб перешкоди у користуванні даним місцем.

Крім того, факт продовження зайняття Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 торговельного місця НОМЕР_1 фактично підтверджується самим відповідачем, який в обґрунтування своєї правової позиції щодо наявності підстав для продовження користування спірним майном посилається на пролонгацію укладеного з позивачем договору №40/2009 від 25.03.2009.

Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що скаржником до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження наявності у нього будь-якої правової підстави для зайняття спірного торгівельного місця.

Отже, враховуючи, що договір №40/2009 від 25.03.2009 припинив свою дію у зв`язку з закінченням терміну, на який він був укладений, що свідчить про відсутність на теперішній час між сторонами договірних орендних правовідносин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів пролонгації договірних відносин, що існували між сторонами до 25.03.2019, або доказів укладення нового договору на право користування торгівельним місцем НОМЕР_1, а також з огляду на те, що інших доказів наявності правових підстав використання спірного майна відповідачем до суду не подано, що, в свою чергу, є підставою для застосування правової конструкції, передбаченої статті 391 Цивільного кодексу України, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду про те, що належним способом захисту у спірних правовідносинах виступає саме вимога про усунення перешкод у користуванні майном (негаторний позов) повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.06.2020 у справі №916/1666/18 та від 13.10.2021 у справі №916/3210/20.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції безпідставно не зазначено відомостей про те, що собою являє спірне торговельне місце, його характеристики, а також яким чином і від чого його потрібно звільнити, спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, в якому чітко зазначено номер торговельного місця, який дозволяє конкретно ідентифікувати об`єкт, що підлягає звільненню шляхом вивезення всього розміщеного на цьому місці майна відповідача, зокрема, відповідних контейнерів.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 15.03.2021 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 15.03.2021 у справі №916/3211/20 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.06.2022.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя І.Г. Філінюк