ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" червня 2022 р. Cправа №902/1151/21

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради та Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям", м.Вінниця

до фізичної особи підприємця Дикого Сергія Володимировича, смтТомашпіль Тульчинського району Вінницької області

про стягнення 233817,77 грн заборгованості згідно кредитного договору

за участю:

прокурора: Сосницької І.В. - службове посвідчення №058005 від 12.11.2020;

представника позивача (Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям"): Добровольської А.О.;

представника позивача (Вінницької обласної ради): Сеніва А.М.

Відповідач в судове засідання не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Вінницької області 19.11.2021 надійшла позовна заява керівника Тульчинської окружної прокуратури №02.55/2-234вих-21 від 16.11.2021, що подана в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради та комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву", про стягнення з фізичної особи-підприємця Дикого Сергія Володимировича 233817,77грн заборгованості, що нарахована з посиланням на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно кредитного договору №20ф-1-1-473 від 21.11.2017, з якої: 172984,96 грн - основний борг, 12116,74 грн - 6% річних за користування кредитом, 12096,00 грн - пеня, 25303,00 грн - інфляційні втрати, 11317,00 грн - 3% річних.

За наслідками дослідження відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом виявлено, що станом на момент надходження до суду вказаної заяви у реєстрі міститься запис №001002948 про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем Диким Сергієм Володимировичем (дата запису: 21.10.2021).

На підставі вимог ч.6 ст.176 ГПК України, 22.11.2021 Господарський суд Вінницької області направив запит до Томашпільської селищної ради з вимогою надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) громадянина Дикого Сергія Володимировича (ідентифікаційним номер НОМЕР_1 ).

У відповідь на звернення надійшла довідка №09-11-14/2462 від 30.11.2021, згідно якої: Дикий Сергій Володимирович , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 07.12.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/1151/21, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

За наслідками судового засідання, яке відбулося 01.02.2022, постановлено ухвалу (із занесенням її до протоколу судового засідання) про продовження строку здійснення підготовчого провадження у справі на тридцять днів та оголошення перерви в підготовчому судовому засіданні до 22.02.2022.

22.02.2022 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 07.04.2022.

07.04.2022 судом постановлено ухвалу (із занесенням її до протоколу судового засідання) про відкладення розгляду справи по суті до 12.05.2022.

За результатами судового засідання, 12.05.2022, судом постановлено ухвалу про його відкладення до 07.06.2022.

На визначену судом дату (07.06.2022) з`явилися прокурор та представники позивачів. Натомість відповідач не забезпечив явку в судове засідання, хоча про місце, дату та час його проведення повідомлений належним чином.

Так, ухвала суду від 12.05.2022 отримана відповідачем 20.05.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд зазначає про те, що будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Подальше ж відкладення розгляду справи призведе до затягування судового процесу і є порушенням приписів статті 42 ГПК України, зокрема, стосовно виявлення поваги до суду та до інших учасників судового процесу; сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Недотримання строків розгляду справ судом порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Частиною першою ст.202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд враховує, що неявка відповідача чи його представника в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Відзиву відповідача на позовну заяву до суду не надійшло.

За приписами частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Під час судового засідання, 07.06.2022, прокурор та представники позивачів підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які долучено позивачем до матеріалів справи, судом встановлено таке.

21.11.2017 між КО "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" (далі - Фонд, позивач) та ФОП Диким Сергієм Володимировичем (далі - Позичальник, відповідач) укладено кредитний договір №20ф-1-1-473.

Відповідно до п.1.1. Договору Фонд зобов`язується надати Позичальнику кредит в сумі 200000 грн для придбання фасувального напівавтомату, кормодробарки КДУ 2.0 "Українка", млина вальцевого, що знаходиться за адресою Томашпільський район, смтТомашпіль, вул.Комсомольська, 17, строком на 3 роки.

Відповідно до п.2.4 Договору, погашення 6 % річних за користування кредитом здійснюється одночасно з погашенням основного боргу шляхом перерахування коштів на розрахунковий банківський рахунок Фонду згідно графіка погашення кредиту. Дата початку повернення кредиту 21 травня 2018. Дата закінчення повернення кредиту 21 листопада 2020.

Позичальник, відповідно до п.4.1., 4.2. Договору зобов`язаний забезпечити повне повернення кредиту та відсотків за користування ним з урахуванням пені (якщо таке має місце) згідно з умовами кредитного договору; повертати кредит згідно з графіком повернення кредитних коштів. Оплата платежу проводиться частинами, або однією сумою в обумовлені строки. Повертати разом з основним боргом відсотки за користування кредитом, які залишились до повернення.

Пунктом 5.3. Договору сторони передбачили, що за прострочення терміну повернення кредиту, згідно графіку повернення кредиту, Позичальник сплачує Фонду пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, яка нараховується від не внесеної в строк суми кредиту.

Зазначений договір набуває законної сили з моменту його підписання сторонами та діє до остаточного повернення наданого Фондом кредиту, сплати відсотків за користування ними та інших обумовлених договорами платежів (п.6.1. договору).

На виконання взятих на себе зобов`язань та згідно п.2.2. кредитного договору Фондом перераховано кредитні кошти в сумі 200000 грн на банківський рахунок Позичальника, що підтверджується платіжним дорученням №30 від 22.11.2017 (а.с.40).

Однак, відповідач, в порушення умов кредитного договору, взяті на себе зобов`язання щодо вчасного повернення кредиту не виконував.

Як слідує з матеріалів справи на виконання умов договору відповідач сплатив 27015,04 грн основного боргу, 30606,59 грн - 6% за користування кредитом та 5528,37грн пені, що відображено у виписках по рахунку Фонду (а.с.41-62) та у розрахунку заборгованості станом на 11.10.2021 (а.с.69).

20.05.2020 Комунальна організація "Обласний фонд сприяння інвестиціям", звернувся до відповідача з претензією №01/326 про негайне погашення заборгованості (а.с.63).

Відповідач на вказану претензію не відреагував, заборгованість не сплатив, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Таким чином, станом на 11.10.2021 за відповідачем, рахується заборгованість по кредиту в розмірі 233817,77 грн, з яких: 172984,96 грн - основний борг, 12116,74 грн - 6% річних за користування кредитом, 12096,00 грн - пеня, 25303,00 грн - інфляційні втрати, 11317 грн - 3% річних.

Як зазначає прокурор, порушення відповідачем умов кредитного договору в частині своєчасного повернення кредитних коштів, створює заборгованість перед бюджетом, при цьому заходи реагування Вінницькою обласною радою та Комунальною організацією "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" в судовому порядку не вживались, а тому наявні правові підстави для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Так, вирішуючи питання правомірності звернення з даним позовом до суду Тульчинською окружною прокуратурою в інтересах держави в особі Вінницької обласної ради та Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву", суд враховує наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 1 статті 53 ГПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч.4 ст.53 ГПК України).

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі №1-1/99 зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

З матеріалів справи слідує, що подання даного позову саме прокурором було зумовлено неналежним здійсненням захисту інтересів держави органом, до компетенції якого такі повноваження входять, а також відсутність у нього фінансування на сплату судового збору, з огляду на що прокурор правомірно звернувся до суду з даною позовною заявою для захисту інтересів держави, уповноваженим органом якого є Комунальна організація "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву", оскільки останньою захист цих інтересів не здійснювався.

При цьому суд враховує, що Тульчинська окружна прокуратура зверталася до Вінницької обласної ради та Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" з листами в яких повідомляла про намір звернутися до Господарського суду Вінницької області з даним позовом.

Таким чином, суд вважає, що прокурор довів наявність підстав для представництва інтересів держави в інтересах держави в особі Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву".

З огляду на викладене суд дійшов наступних висновків.

Згідно із п.3 ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (далі по тексту також - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст.345 ГК України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України (далі по тексту також - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з приписами ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача - Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям", для захисту яких прокурор звернувся з даним позовом до суду.

Так матеріалами справи підтверджено факт надання Комунальною організацією "Обласний фонд сприяння інвестиціям" кредиту відповідачу та відсутність повного та своєчасного повернення кредитних коштів і сплати процентів зі сторони Позичальника у відповідності до умов Договору.

Виходячи з викладеного, позовні вимоги про стягнення 172984,96 грн основного боргу є правомірними та обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Щодо заявлених прокурором до стягнення з відповідача 12116,74 грн - 6 % річних за користування кредитними коштами суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до змісту п.2.1. Договору за користування кредитними коштами Позичальник сплачує Фонду відсотки в розмірі 6 % (шести) відсотків річних.

При цьому суд зауважує, що сторонами у тексті кредитного договору погоджено термін кредитування: з 21.05.2018 по 21.11.2020.

Як слідує з розрахунку заборгованості, долученого до позовної заяви (а.с.69), нарахування 6% річних здійснено згідно визначеного в п.2.4. Договору графіку погашення кредиту та додатково за період з 22.11.2020 - 12.08.2021.

Надаючи оцінку вказаному розрахунку суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду відійшла від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 у справі №6-249цс15, в якому суд вказував, що проценти за кредитом і пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності, обчисленої за 3 роки (для процентів) й рік (для пені) до дня звернення до суду.

Натомість Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Також Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

У постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС також зазначила, що регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Зазначені правові висновки були враховані у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №383/869/14, від 10.02.2021 у справі №331/3410/16-ц, від 30.06.2020 у справі №717/1223/17-ц.

Отже, нарахування 6% річних за користування кредитом є правомірним в межах строку кредитування з 21.05.2021 по 21.11.2020.

Як слідує з розрахунку заборгованості за вказаний період Фондом нараховано відсотки за користування кредитом в загальній суму 34778,33 грн. При цьому відповідачем сплачено відсотки за користування кредитом в загальній сумі 30606,59грн.

Таким чином, позовна вимога в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами підлягає задоволенню частково у межах строку кредитування по 21.11.2020 в сумі 4171,74 грн. При цьому в стягненні 7945 грн відсотків суд відмовляє.

Також судом розглянуто вимогу позивача про стягнення з відповідача 12096,00 грн пені, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст.230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сторонами в пункті 5.2. Договору узгоджено міру відповідальності за прострочення терміну повернення кредиту, а саме: сплату пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Відповідно до п.1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Так, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи №916/804/17.

В той же час, сторони не можуть змінювати визначеної ч.6 ст.232 Господарського кодексу України дати, з якої починається перебіг строку нарахування пені, - день, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №916/1777/19.

З долученого до матеріалів справи розрахунку (а.с.69) слідує, що позивачем здійснено нарахування пені за період з 22.11.2020 по 22.05.2021.

Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19" від 16 червня 2020 року №691-IX внесено зміни до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та п.8 Розділу IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Закон України №691-IX від 16 червня 2020 року набрав чинності 04.07.2020.

У силу норм ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" №211 від 11.03.2020, на всій території України встановлено карантин з 12.03.2020.

Відтак, починаючи з 12.03.2020 позичальник звільняється від відповідальності щодо сплати неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у період дії карантину.

Враховуючи наведене суд відмовляє в задоволенні вимоги прокурора щодо стягнення з відповідача пені, адже заявлений позивачем період до стягнення з 22.11.2020 по 22.05.2021 підпадає під дію карантину.

Судом також розглянуто позовні вимоги про стягнення з відповідача 25303,00 грн - інфляційні втрати за період з 22.08.2018 по 22.07.2021 та 11317,00 грн - 3% річних за період з 22.05.2018 по 11.10.2021.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Таким чином, заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірною та обґрунтованою, оскільки відповідає вимогам чинного законодавства України.

Здійснивши за допомогою програми "ЛІГА 360" обрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що здійснені позивачем нарахування не перевищують розрахунок суду, відтак позов у зазначеній частині підлягає задоволенню в сумі, заявленій позивачем, а саме: 25303,00 грн.

Щодо вимоги прокурора про стягнення з відповідача та 11317,00 грн - 3% річних за період з 22.05.2018 по 11.10.2021, суд зазначає наступне.

З урахуванням зазначеного вище висновки Великої Палати ВС, зробленого у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 щодо неможливості одночасного застосування норми ч.1 ст.1048 ЦК України і норми ч.2 ст.625 ЦК України, позовна вимога в частині стягнення 3% річних підлягає задоволенню частково за період поза межами строку кредитування з 22.11.2020 по 11.10.2021 (кінцева дата, визначена позивачем) в сумі 4849,53 грн.

Таким чином в стягненні 6467,47 грн - 3% річних суд відмовляє.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 ГПК України: витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, при розподілі судових витрат, судом встановлено, що прокурором при зверненні з даним позовом до суду було надмірно сплачено 1032,73 грн судового збору.

Виходячи з ціни позову (233817,77 грн заборгованості) судовий збір, який підлягав до сплати прокурором становить 3507,27 грн, при цьому, в матеріалах справи міститься платіжне доручення №1660 від 21.09.2021 про сплату 4540,00 грн судового збору (а.с.27).

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

При цьому прокурором не подано клопотання про повернення з Державного бюджету України вказаної суми судового збору, тому при прийнятті рішення у справі питання повернення надмірно сплаченої суми судового збору судом не вирішується, що не позбавляє права останнього заявити дане клопотання після прийняття судового рішення у порядку визначеному ст.7 Законом України "Про судовий збір".

Таким чином, на відповідача покладаються витрати на сплату судового збору в сумі 3109,64 грн, при цьому витрати на сплату судового збору в сумі 397,63 грн залишаються за прокурором пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи Дикого Сергія Володимировича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" (вул.Замостянська/пр.Коцюбинського, 26/58, м.Вінниця, 21009, ) 172984,96 грн - основної заборгованості; 4171,74 грн - 6 % річних; 25303,00грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів; 4849,53 грн - 3% річних.

3. Стягнути з фізичної особи Дикого Сергія Володимировича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Вінницької обласної прокуратури (вул.Монастирська, 33, м.Вінниця, 21050, ) 3109,64 грн - відшкодування витрат зі сплати судового збору

4. Відмовити в позові в частині стягнення 12096,00 грн - пені; 7945 грн - 6 % річних; 6467,47 грн - 3% річних.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

6. Примірник повного судового рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, іншим учасникам справи на такі адреси електронної пошти: Вінницької обласної прокуратури (), Вінницької обласної ради (), Комунальної організації "Обласний фонд сприяння інвестиціям та будівництву" ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1, 2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 256, 257 ГПК України).

Повне рішення складено 17 червня 2022 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - відповідачу (АДРЕСА_1)