РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.06.2022Справа № 910/16848/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Приватного підприємства "Кристал Авто"

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); 2) Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст", 3) Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів"

про повернення земельної ділянки

за участі представників:

від прокуратури: Греськів І.І., за посвідченням,

від позивача: Перепелицін К.М., самопредставництво,

від відповідача: Вангородська Г.І., адвокат,

від третіх осіб: не з`явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовною заявою до Приватного підприємства "Кристал Авто" про повернення на користь Київської міської ради земельної ділянки (код ділянки 62:206:0004), площею 130 кв.м., на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівлі (автомийки).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

За наслідками судового засідання 01.02.2022 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

22.02.2022 через відділ діловодства та документообігу суду від Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2022 у задоволенні клопотання Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про повернення на стадію підготовчого провадження та залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, відмовлено.

У відзиві на позовну заяву відповідач наголосив, що є власником нежитлового приміщення, розташованого на спірній земельній ділянці, у зв`язку з чим є належним землекористувачем, виходячи з принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою. У той же час, відповідач зауважив на відсутності повноважень заступника керівника Київської міської прокуратури на підписання позовної заяви та відсутність підстав для здійснення представництва інтересів держави. Також відповідачем заявлено про сплив позовної давності.

У поясненнях по суті спору Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" зауважило, що особа, яка використовує земельну ділянку з порушенням прав власника повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан за власні кошти.

У поясненнях на позовну заяву Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначив, що під час проведення головним спеціалістом Департаменту обстеження спірної земельної ділянки встановлено порушення вимог земельного законодавства, оскільки дана земельна ділянка зайнята відповідачем самовільно, за відсутності відповідного рішення Київської міської ради.

У письмових поясненнях Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів" зазначила, що спірна земельна ділянка є власністю територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки на просп. Романа Шухевича (біля Північного мосту) у Деснянському районі м. Києва (код ділянки 62:206:0004) за результатами якої складено акт від 03.09.2021 № 21-0025-03.

В акті від 03.09.2021 № 21-0025-03 зазначено, що земельна ділянка площею 1,3403 га (код ділянки 62:206:0004) згідно даних міського земельного кадастру обліковується за Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів та шляхів ( м. Києва «Київавтошляхміст».

У ході перевірки встановлено, що будь-яких рішень Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) не приймала. Документи, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою не зареєстровані. У результаті обстеження частини земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка частково огороджена. На частині земельної ділянки орієнтовною площею 130 кв.м розташовано нежитлове приміщення автомийки. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано об`єкт нерухомого майна площею 130,5 кв.м на праві власності за ПП «Кристал Авто». Ураховуючи викладене, перевіркою встановлено, що власником зазначеного приміщення автомийки ПП «Кристал Авто» порушено ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України - використання частини земельної ділянки (код ділянки 62:206:0004) орієнтовною площею 130 кв.м використовується підприємством без правовстановлюючих документів.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» від 26.05.2008 у справі № 10-95/08, з ухвалою від 30.05.2008 про виправлення описки, визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомості - нежиле приміщення, придбаний згідно договорів купівлі-продажу об`єкту нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 130,5 кв.м.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2008 задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» від 26.05.2008.

На підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» від 26.05.2008 та ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2008 право власності на об`єкт нерухомого майна площею 130,5 кв.м на АДРЕСА_2 зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації права власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.08.2010 у справі № 2/204 за позовом ПП «Кристал Авто» до ОСОБА_1 зобов`язано учасника товариства ОСОБА_1 передати у власність за відповідним актом приймання-передачі до статутного капіталу ПП «Кристал Авто» нежиле приміщення, яке належить ОСОБА_1 - учаснику приватного підприємства на правах приватної власності, загальною площею 130,5 кв.м., яке знаходиться у м. Києві по пр-ту Генерала Ватутіна, 1-а, реєстраційне посвідчення № 014304 Київське міське БТІ від 11.09.2008 року. Визнано за ПП «Кристал Авто» право власності на об`єкт нерухомості загальною площею 130,5 кв.м., яке знаходиться у м. Києві по пр-ту Генерала Ватутіна, 1-а, в літері «А».

Відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.09.2017 № 062/14-11882 (И-2017) право власності на об`єкт нерухомості загальною площею 130,5 кв.м. визнано і зареєстровано за ПП «Кристал Авто» на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 03.08.2010.

У свою чергу, відповідач посилався на судові рішення у справі № 36/136-4/753 за позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" до Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Підприємства "Автоінвест" Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку площею 6350кв.м. біля Московського мосту по проспекту Ватутіна у м. Києві та повернути зазначену земельну ділянку позивачеві за актом прийому-передачі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2006 у справі № 36/136-4/753, яке залишено без змін постановою від 14.05.2007 Київського апеляційного господарського суду у задоволенні позову відмовлено повністю за недоведеністю з боку позивача обставин неправомірного користування відповідачем спірною земельною ділянкою. Дана постанова Київського апеляційного господарського суду залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.10.2007 року.

Судами у межах справи № 36/136-4/753 встановлено, що спірну земельну ділянку на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.03.78 № 366/7 "Про дозвіл виконкому Мінської райради народних депутатів на влаштування тимчасової відкритої автостоянки для автомобілістів" передано Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", у тимчасове користування для влаштування тимчасової стоянки автомобілів з установленням металевої сітчатої огорожі та тимчасової споруди для охорони на майданчику тимчасового відстою автотранспорту, що належить управлінню "Київавтошляхміст", біля Московського переходу в Мінському районі.

Автостоянку № 7 біля Московського мосту на виконання рішення Київської міської ради народних депутатів від 14.12.89 № 1106 "Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" передано за територіальною приналежністю на баланс вказаного добровільного товариства, правонаступником якого є відповідач.

02.01.02 між Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" та Підприємством "Автоінвест" Київської міської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів укладено договір оренди земельної ділянки № 7 (далі - договір № 7). Відповідно до п.1.1 договору № 7 позивач (орендодавець) надав, а Підприємство "Автоінвест" (орендар) прийняло в оренду територію площею 6350 кв.м. біля Московського моста по пр. Ватутіна для організації автостоянки та розміщення власного автотранспорту членів спілки без права забудови території.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" суд встановив, що Київською міською організацією Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", зайнято спірну земельну ділянку на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.03.78 № 366/7. У той же час, рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутати трудящих від 16.03.70 № 422 Комунальному підприємству по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" відведено земельну ділянку в районі урочища "Чорторий", під будівництво північного моста 85,6 га та під захисні споруди на водоймищі Канівського ГЕС 38,0 га в Дніпровському районі.

Утім, відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова Верховного Суду від 19.12.2019 у справі №916/1041/17).

Утім, у межах справи № 36/136-4/753 не встановлювалися преюдиціальні обставини щодо осіб, які беруть участь у даній справі. Зазначення судами про те, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутати трудящих від 16.03.70 № 422 відведено земельну ділянку в районі урочища "Чорторий" Комунальному підприємству по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" не стосується спірних обставин. До того ж, обставини щодо зайняття земельної ділянки на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 20.03.78 № 366/7 Київською міською організацією Всеукраїнської спілки автомобілістів, правонаступником якої є Громадська організація "Київська міська спілка автомобілістів", стосувалися земельної ділянки площею 6350кв.м., у той час як спірна земельна ділянка має площу 130 кв.м та код ділянки 62:206:0004.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

При цьому, згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, чинним законодавством передбачено, що для виникнення права користування чи права оренди на земельну ділянку необхідна наявність волевиявлення органу, який здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, що виражається у прийнятті рішення на відповідній сесії і в подальшому надає можливість на складання правовстановлюючих документів на землю.

Таким чином, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а тому використання земельної ділянки за відсутності таких документів не можна визнати законним.

Аналогічну правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 910/14524/19, від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17 та від 16.05.2018 у справі № 918/633/16.

Статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування відповідно до статті 9 ЗК України, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Як убачається із матеріалів справи та не спростовано відповідачем, Київська міська рада не приймала рішення про передачу відповідачу в оренду спірної земельної ділянки (код ділянки 62:206:0004).

Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель").

За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватися у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України).

Таким чином, нерухоме майно ПП «Кристал Авто», право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці площею 130 кв.м, за відсутності відповідного рішення Київської міської ради про її передачу відповідачу, а відтак є самочинним в силу положень ст. 376 Цивільного кодексу України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження майном. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Аналогічний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Таким чином, сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічний висновок зроблено Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10997/18.

Судом враховані посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, в якій наголошено на принципі superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 наголошено, що не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю.

За змістом статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).

Таким чином, судом встановлено істотні обставини справи, що полягають у фактичному використанні земельної ділянки без належних правових підстав, що відповідає поняттю самовільного зайняття земельної ділянки згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", та зумовлює необхідність застосування відповідних наслідків, передбачених статтею 212 ЗК України.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Обчислення позовної давності в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18).

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Відповідно до ст. 267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У той же час, позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном не застосовується, оскільки порушення прав триває у часі.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про те, що позовна давність за вимогою повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку (код ділянки 62:206:0004), площею 130 кв.м., на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівлі (автомийки) не пропущена, а відтак порушене право позивача підлягає захисту.

Щодо наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави прокурором у даній справі, суд дійшов висновку про наступне.

Положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 викладено правовий висновок про те, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Із матеріалів справи слідує, що листом від 30.08.2021 № 15/1-902вих-21 Київська міська прокуратура звернулася до Київської міської ради з повідомленням про необхідність вжиття заходів щодо відновлення порушених прав держави в особі територіальної громади у зв`язку з використанням ПП «Кристал Авто» земельної ділянки (код ділянки 62:206:0004) без правовстановлюючих документів.

Листом від 12.10.2021 № 15/1-1036вих21 Київська міська прокуратура повідомила Київську міську раду про те, що внаслідок невжиття останньою належних заходів після звернення прокуратури листом від 30.08.2021 № 15/1-902вих-21 про порушення вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки площею 130 кв.м. на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, прокуратура підготовила позов до суду.

Отже, Київською міською прокуратурою дотриманий передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок при поданні даного позову в інтересах держави, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними листами прокуратури до позивача щодо даного спору та тим фактом, що після отримання повідомлення прокуратури позивач не звернулися протягом розумного строку до суду.

Поряд із цим, щодо посилань відповідача на відсутність повноважень у заступника прокуратури на підписання позову з посиланням на частини 1, 3 статті 11 Закону України «Про прокуратуру», суд зауважує наступне.

Керівник обласної прокуратури представляє обласну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями. У разі відсутності керівника обласної прокуратури його повноваження здійснює перший заступник керівника обласної прокуратури, а в разі його відсутності - один із заступників керівника обласної прокуратури (частини 1, 3 статті 11 Закону України «Про прокуратуру»).

Водночас, згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність у першого заступника керівника Київської міської прокуратури повноважень на подання даної позовної заяви.

Одночасно, судом відхиляються посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 819/487/17, від 25.09.2019 у справі № 819/198/17 з огляду на відмінність фактичних обставин справ.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити повністю.

Зобов`язати Приватне підприємство «Кристал Авто» (03062, м. Київ, вул. Кулібіна, 4/2, кв. 9; ідентифікаційний код 37027138) повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку (код ділянки 62:206:0004), площею 130 кв.м., на пр-ті Романа Шухевича в Деснянському районі м. Києва, з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівлі (автомийки).

Стягнути з Приватного підприємства «Кристал Авто» (03062, м. Київ, вул. Кулібіна, 4/2, кв. 9; ідентифікаційний код 37027138) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019) 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 14.06.2022 року.

Суддя К.В. Полякова