ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2022м. ДніпроСправа № 904/432/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Бєлік В.Г. за участю секретаря судового засідання Скиби Т.М., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОТЕСТ-ЦЕНТР", м. Львів

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ", м. Київ в особі Відокремленого підрозділу "Автоматика та Машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ", м. Жовті Води, Дніпропетровська область

про стягнення пені, 3% річних та індексу інфляції за прострочення оплати вартості товару за договором поставки № 12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021 у загальному розмірі 2 547 504,42 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

ПРОЦЕДУРА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКОТЕСТ-ЦЕНТР" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (з урахуванням збільшення/зменшення позовних вимог а.с. 110-114), в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" в особі Відокремленого підрозділу "Автоматика та Машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" пеню у сумі 711 882,15 грн., 3% річних у сумі 504 300,33 грн. та індекс інфляції у сумі 1 124 709,18 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання на 01.03.2022 о 14:30 год.

Підготовче засідання 01.03.2022 не відбулось у зв`язку із запровадженням з 24.02.2022 воєнного стану.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2022 відкладено підготовче засідання у справі №904/432/22, про дату, час та місце підготовчого засідання буде повідомлено сторін додатково ухвалою суду.

10.03.2022 від представника позивача на електронну адресу суду надійшло заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів із застосуванням програмного забезпечення онлайн-сервісу EasyСon.

05.04.2022 від відповідача суду надійшов відзив на позовну заяву вих. № 12-07/526 від 31.03.2022, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення 3% річних, інфляційних збитків та пені.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.04.2022 заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОТЕСТ-ЦЕНТР" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів із застосуванням програмного забезпечення онлайн-сервісу EasyСon задоволено та призначено підготовче засідання на 03 травня 2022 року о 14:30 год.

08.04.2022 від відповідача суду надійшло клопотання вих.№12-07/530 від 04.04.2022 про відкладення розгляду справи.

13.04.2022 на офіційну електронну пошту Господарського суду Дніпропетровської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив вих. № 12-04/22-01 від 12.04.2022.

13.04.2022 на офіційну електронну пошту Господарського суду Дніпропетровської області від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та одночасне зменшення в частині стягнення пені вих. № 12-04/22-01 від 12.04.2022, у якій просить стягнути з відповідача пеню у сумі 711 882,15 грн., 3% річних у сумі 504 300,33 грн., індекс інфляції у сумі 1 124 709,18 грн. та судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 35 113,38 грн. та витрати на професійну (правничу) допомогу в розмірі 202 000,00 грн.

26.04.2022 на офіційну електронну пошту Господарського суду Дніпропетровської області від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій вих. № 12-07/625 від 25.04.2022, у якому просить застосувати ч.1 ст. 233 ГПК України, позовні вимоги позивача щодо стягнення пені задовольнити частково, зменшити розмір пені на 99%.

28.04.2022 від відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій вих. № 12-07/625 від 25.04.2022.

У підготовче судове засідання 03.05.2021 представник відповідача не з`явився.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.05.2022 продовжено строк розгляду підготовчого провадження в межах розумного строку та підготовче судове засідання відкладено на 17.05.2022 о 16:00 год.

04.05.2022 на офіційну електронну поштову адресу Господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшли заперечення вих. № 03-05/22 від 03.05.2022 на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

05.05.2022 від відповідача до Господарського суду Дніпропетровської області надійшли заперечення вих. № 12-07/654 від 02.05.2022 на заяву про збільшення позовних вимог.

У підготовче судове засідання 17.05.2021 представник відповідача не з`явився.

17.05.2022 у підготовчому судовому засіданні позивачем зазначено, що ним було надано всі можливі та допустимі докази по справі.

Судом були визначені всі необхідні обставини у справі та зібрані відповідні докази, що є підставою для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.06.2022 о 12:00 год.

У призначене судове засідання з розгляду справи по суті 09.06.2022 представники позивача та відповідача не з`явилися.

09.06.2022 на офіційну електронну пошту Господарського суду Дніпропетровської області від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача вих. № 08-06/22-01 від 08.06.2022 та додаткові заперечення на заперечення № 12-07/654 від 02.05.2022 на заяву про збільшення позовних вимог вих. № 08-06/22-01 від 08.06.2022.

В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 09.06.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

ПОЗИЦІЇ СТОРІН:

Позиція позивача, викладена у позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021 за прострочення оплати вартості поставленої продукції.

Позиція відповідача, викладена у відзиві

Відповідач позовні вимоги не визнає, мотивуючи тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2021 у справі № 904/5629/21 між тими ж самими сторонами, за зобов`язанням за спірним договором, встановлено, що з урахуванням п. 4.2. договору, строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару настав 30.04.2021, розмір заборгованості складає 17 682 000,00 грн. 10.11.2021 між сторонами було підписано графік погашення заборгованості за укладеними договорами, в тому числі за договором № 12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021. Відповідно до даного графіку строк виконання грошового зобов`язання за договором - до 31.03.2022. Оскільки строк виконання грошового зобов`язання було змінено, підстави для нарахування 3% річних та інфляційних збитків з 01.05.2021 по 18.01.2022 відсутні. Щодо нарахування пені зазначає, що заявлені позивачем вимоги щодо нарахування пені за договорами виходять за межі шестимісячного строку. Відповідачем здійснено контр розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені за період визначений позивачем з 31.05.2021 по 30.11.2021.

Відповідачем також було подано клопотання про зменшення розміру пені до 99%.

Позиція позивача, викладена у відповіді на відзив на позовну заяву.

Позивач не погоджується з даним твердженням відповідача, мотивуючи тим, що відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до п. 11.14 Договору, зміни до Договору вносяться виключно шляхом укладення додаткових угод (договорів). Отже, чинним законодавством та умовами Договору визначений порядок внесення змін до його положень, а саме, одночасне підписання їх уповноваженими особами обох Сторін в такій самій формі, що й договір. Обмін графіками погашення заборгованості для зміни умов Договору, враховуючи зазначене, не допускається. Таким чином, будь-які зміни до Договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем, повинні вноситись у тій самій формі що й договір, а саме у вигляді додаткової угоди підписаної уповноваженими особами обох сторін договору, як і І зазначено у договорі №12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021. Додаткова угода про внесення змін щодо встановлення нових строків оплати ніж ті, що визначені у п. 4.2 Договору, не укладалась, як підтверджено й самим Відповідачем у відзиві на позов та встановлено Судом під час розгляду справи №904/5629/21. Статтею 631 ЦК України та ч. 7 статті 180 ГК України передбачено, що строком Ії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання зрій, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського зговору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце час дії договору. Отже, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки, згідно з ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст.202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУТЬ

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставин, пов`язаних з укладенням Договору, умов та строку поставки товару, встановлення факту постави товару та встановлення факту невиконання відповідачем договору в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Екотест-Центр" (надалі постачальник, позивач) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Автоматика та машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - покупець, відповідач) було укладено договір №12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021 (надалі - договір).

Пунктом 1.1. договору передбачено, що постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в договорі, поставити покупцеві Інформаційно-обчислювальну підсистему ІДК на основі відмовостійкого серверного кластера з встановленим програмним забезпеченням (далі продукція, код ДК 021:2015:3023000-0: Комп`ютерне обладнання), а покупець прийняти і оплатити продукцію на умовах, визначених договором. Умови договору викладені сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил тлумачення торгових термінів "Інкотермс 2010".

Згідно з п. 1.2 договору, найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки визначені в специфікації (додаток № 1 до договору), яка є невід`ємною частиною даного договору.

Ціна договору становить 14 735 000,00 грн., у тому числі ПДВ 20% - 2 947 000,00 грн., а всього 17 682 000,00 грн. (п. 3.2. договору).

Між сторонами підписано специфікацію, в якій визначено найменування, кількість, вартість продукції, що поставляється (а.с. 22).

Відповідно до п. 4.2 договору покупець зобов`язаний оплатити продукцію по узгодженим цінам в національній валюті України протягом 45 (сорока п`яти) банківських днів з моменту поставки та проходження вхідного контролю продукції за кількістю та якістю відповідно нормативних документів покупця, в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в договорі, згідно рахунку, наданого постачальником.

Обов`язок покупця своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість поставленої продукції встановлено п. 6.1.1. договору.

За умовами п. 5.1. договору строк поставки продукції зазначений в Специфікації, а саме: з 01.01.2021 до 28.02.2021. За погодженням з покупцем, допускається дострокова поставка продукції та поставка продукції партіями за умови письмової згоди покупця.

Поставка продукції згідно специфікації здійснюється на умовах (DDP) м. Жовті Води, Дніпропетровська область, вул. Гагаріна, 4, згідно правил Інкотермс 2010. Постачальник не пізніше, ніж за три дні до відвантаження продукції, письмово повідомляє покупця про заплановану дату поставки продукції із зазначенням номенклатури та вартості партії продукції, що поставляється (п. 5.2. договору).

Відповідно до п.10.1. договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками (за наявності) і діє до 27.12.2022, а в частині оплати за поставлену продукцію до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором, договір діє до закінчення строку дії гарантій на продукцію.

На виконання умов договору позивачем поставлена продукція на загальну суму 17 682 000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною № 33 від 25.02.2021 (а.с. 32).

В порушення взятих на себе договірних зобов`язань відповідач вартість поставленої продукції не оплати, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 17 682 000 грн. 00 коп.

Стягнення вартості продукції загальною сумою 17 682 000 грн. 00 коп. було предметом розгляду справи № 904/5629/21.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2021 по справі № 904/5629/21, яке набрало законної сили 17.05.2022, з Відповідача стягнуто суму основного боргу в сумі 17 682 000,00 грн. у повному обсязі.

Наявність заборгованості Відповідача перед Позивачем підтверджується відповіддю на претензію №12-01/2204 від 12.07.2021 та листом №12-07/2268 від 19.07.2021.

Проте, станом на дату подання позову грошові кошти в повному обсязі на розрахунковий рахунок Позивача в порушення п. 4.2. договору не надійшли.

Відповідно до п. 7.1 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та Договором.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі порушення Покупцем більш ніж на 30 календарних днів строку оплати Продукції, Покупець сплачує пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожен день прострочки оплати.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання в частині оплати наданих послуг, нараховані (з урахування збільшення/зменшення позовних вимог: пеня в розмірі 711 882,15 грн., 3% річних в розмірі 504 300,33 грн., індекс інфляції в розмірі 1 124 709,18 грн., загальною сумою 2 340 891,66 грн.

Викладене стало підставою для звернення позивача до суду для захисту свого порушеного права.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Щодо правовідносин сторін

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на наявний в матеріалах справи договір, та обставини справи між позивачем та відповідачем виникли правовідносини поставки товару.

Щодо суми основного боргу

Сума грошового зобов`язання Відповідача з оплати поставленого Позивачем товару, яке виникло за Договором №12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021, підтверджується рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2021 у справі № 904/5629/21, за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили 17.05.2022, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає повторному доказуванню та не є предметом стягнення у справі, що розглядається.

Щодо суми пені

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

За змістом ст.ст. 549, 551 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме i нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмiр встановлюється договором або актом цивiльного законодавства.

В силу п.1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштiв сплачують на користь одержувачiв цих коштiв за прострочку платежу пеню в розмiрi, що встановлюється за згодою сторiн.

Позивач заявив до стягнення пеню за загальний період прострочення з 31.05.2021 по 28.11.2021. Сума пені, заявлена до стягнення складає у розмірі 711 882,15 грн.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі порушення покупцем більше ніж на 30 календарних днів строку оплати продукції, покупець сплачує пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожен день прострочки оплати.

Як встановлено рішенням господарського суду Дніпропетровської гобласті від 30.11.2021 у справі № 904/5629/21 строк оплати отриманої продукції настав 30.04.2021.

Доводи відповідача, що між сторонами укладено графік погашення заборгованості, який є домовленістю сторін про зміну строків оплати суд відхиляє.

Згідно зі ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п. 11.14 Договору, зміни до Договору вносяться виключно шляхом укладення додаткових угод (договорів).

Отже, чинним законодавством та умовами Договору визначений порядок внесення змін до його положень, а саме, одночасне підписання їх уповноваженими особами обох Сторін в такій самій формі, що й договір.

Таким чином, будь-які зміни до Договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем, повинні вноситись у тій самій формі що й договір, а саме у вигляді додаткової угоди підписаної уповноваженими особами обох сторін договору.

Доказів укладення додаткової угоди про внесення змін до п. 4.2. Договору №12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021 в частині встановлення нових строків оплати сторонами не надано.

Графік погашення заборгованості укладений між сторонами фіксує наявну станом на час його підписання заборгованість, тобто відповідач визнає, що на час складання такого графіка за договором №12с/05/53-142-01-21-01330 від 09.02.2021 мала місце заборгованість в сумі 17 682 000,00грн., що є підтвердженням визнання відповідачем, що сторк оплати за договором настав.

Графік оплат не встанолює порядок сплати заборгованості за кожним договором окремо, отже не містить ознак додаткової угоди щодо зміни строків оплати отриманої продукції.

Враховуючи, що судом встановлено факт порушення строків оплати, за поставлену продукцію, позивачем враховані вимоги ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення пені за період з 31.05.2021 по по 28.11.2021 в сумі 711 882,15грн. заявлені правомірно.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені до 99%

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

За приписами статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, за положенням частини першої статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України, має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання і мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) і захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватись із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №902/855/18).

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 року у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 року у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 року у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 року у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 року у справі № 904/3551/18.

Посилання відповідача на те, що у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, а саме введення воєнного стану на території України, ДП "НАЕК "Енергоатом" не може виконувати свої зобов`язання згідно укладених договорів та стягнення штрафних санкцій у такій значній сумі буде відволікати грошові активи ДП "НАЕК "Енергоатом" від першочергово покладених зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам та забезпечення безпечної роботи електростанцій, не є тією достатньою обставиною, що надає право суду на зменшення розміру неустойки, без дослідження всіх доказів для зменшення неустойки у сукупності. При цьому, організаційна форма підприємства відповідача, в даному випадку засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України, не впливає на те, що відповідач є таким самим учасником господарських відносин та суб`єктом господарювання, як і позивач, та на нього, відповідно, розповсюджуються ті самі норми права, що регулюють спірні відносини, у даному випадку щодо відповідальності за неналежне виконання зобов`язань, що мало місце у цій справі.

Інші доводи, зокрема посилання на відсутність збитків у позивача внаслідок прострочення в доставці вантажу є недостатніми для зменшення розміру заявленого штрафу.

Таким чином, оскільки відповідачем не додано жодного доказу важкого фінансового стану за останній рік. Також суд враховує, що прострочення виконання зобов`язання триває понад рік. Таким чином, у випадку більшого зменшення пені вже буде нівелюватися принцип свободи договору, що є недопустимим. Відповідач добровільно погодився на такі умови договору, а тому підстави для зменшення розміру штрафу відсутні.

Щодо суми 3% річних та інфляційних втрат

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 504 300,33 грн. за період з 01.05.2021 по 12.04.2022 та інфляційні втрати у розмірі 1 124 709,18 грн. за період з травня по січень 2022.

Перевіривши здійснене позивачем нарахування, суд встановив, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних є вірним.

На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

З урахуванням викладеного позовні вимоги позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Щодо судового збору

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача у розмірі 35 113,38 грн.

Щодо повернення судового збору.

Позивачем заявлено до стягнення 2 547 504,62 грн. та згідно платіжного доручення № 1107 від 19.01.2022, наданого на підтвердження сплати судового збору, сплачено 38 212,57 грн. судового збору.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла на момент подачі позову), ставки судового збору встановлені в таких розмірах:

а) із заяв майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

б) із позовних заяв немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з 01.01.2021 розмір 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2 270,00 грн.

З урахування заяви про зменшення розміру позовних вимог на суму 2 340 891,66 грн. має бути сплачений судовий збір у розмірі 35 113,38 грн.

Отже, позивачеві має бути повернуто 3 099,19 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України "Про судовий збір".

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне роз`яснити, що сума сплаченого судового збору у розмірі 3 099,19 грн. може бути повернута із державного бюджету за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які, в свою чергу, віднесені до судових витрат.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі ст. 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України.

Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

З матеріалів справи вбачається, що 03.06.2021 між Адвокатським об`єднанням "Лохматов і партнери" (адвокатське об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Екотест-Центр" (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №03-06/21 (а.с. 56-58).

Відповідно до п. 1.2 договору Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання щодо виконання функцій представника та надання правової допомоги для захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта в будь-яких справах, що стосуються клієнта, а клієнт зобов`язується виплатити Адвокатському об`єднанню винагороду за надання правової допомоги та компенсацію фактичних витрат, пов`язаних з виконанням договору.

Клієнт зобов`язаний згідно з угодою здійснити оплату правової допомоги Адвокатському об`єднанню та понесених Адвокатський об`єднанням витрат, пов`язаних з виконанням договору (п. 3.6 договору).

За надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується виплатити гонорар адвокатському об`єднанню в розмірі, погодженому сторонами та оформленому окремо письмовою угодою (п. 4.1 договору).

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 03.06.2022, якщо він не буде достроково припинений з ініціативи клієнта. Якщо клієнт письмово не попередив Адвокатське об`єднання про припинення договору, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк (п.п. 6.1, 6.2 договору).

Доказом повноважень адвоката на представництво інтересів позивача у справі є: ордер про надання правової допомоги серії АР №1070788 від 05.01.2022; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Кравцова А.В. серії ЗП 001577 від 28.02.2018 (а.с. 61, 62).

За приписами частин 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач надав заперечення проти заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу та вважає суму завищеною.

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.09.2020 у справі №922/3724/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справах "East/West Alliance Limited" проти України" та "Ботацці проти Італії").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, враховуючи частини п`яту-сьому, дев`яту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Аналогічна правова позиція Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Господарський суд зазначає, що чинним законодавством не заборонено права суду присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, за рахунок іншої сторони адвокатські витрати у меншому розмірі, який погоджений у договорі між адвокатом та його клієнтом.

Господарський суд, розподіляючи витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотест-Центр" на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

При цьому господарський суд погоджується з доводами відповідача, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співрозмірним зі складністю справи, оскільки фактично предметом спору є стягнення лише суми основного боргу за договором поставки, додаткових розрахунків, відповідно до вказаної заяви, адвокатом не здійснювалось.

Господарський суд повторно наголошує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (висновок Верховного Суду, викладений у справі №904/4507/18, постанова від 12.05.2020).

За таких обставин, враховуючи наявність заперечень відповідача щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правничу допомогу; відсутність складних та будь-яких розрахунків в позовній заяві; оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення матеріалів по справі та підготовку позовної заяви як кваліфікований фахівець, незначний обсяг доказів у справі, заборгованість складається з суми однієї видаткової накладної; ціну позову, наявність усталеної судової практики щодо розгляду спорів про стягнення заборгованості за поставлену продукцію, суд вважає за можливе не присуджувати на користь позивача заявлену суму повністю, а зменшити розмір витрат позивача на правову допомогу до 20 000 грн.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 123, 126, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ) в особі Відокремленого підрозділу "Автоматика та машинобудування" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (52204, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Гагаріна, буд. 4; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Екотест-Центр" (79034, м. Львів, вул. Кам`янецька, буд. 3; ) пеню у розмірі 711 882,15 грн., 3% річних у розмірі 504 300,33 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 124 709,18 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 659,25 грн. та 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано - 20.06.2022.

Суддя В.Г. Бєлік