ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2022 року м.Дніпро Справа № 912/2202/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.11.2021 (суддя Поліщук Г.Б.)

у справі № 912/2202/21

за позовом Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Ганнівка

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон", Кіровоградська область, Новоукраїнський район, м. Новоукраїнка

про визнання договору недійсним, скасування запису

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон" з вимогами про - визнання договору оренди земельної ділянки, укладеного між Новоукраїнською районною державною адміністрацією Кіровоградської області () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон" (), що знаходиться на території Ганнівської (колишня Приютівська) сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, загальною площею 18,9518 га, зареєстрований від 08 лютого 2012 за № 00020 недійсним; - скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права запис про інше речове право номер 20168066 зареєстрованого на підставі Договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:000:9423 площею 18,9518 га укладений між Новоукраїнською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.02.2012 за №00020, розташована - Кіровоградська область, Новоукраїнський район, Ганнівська (колишня Приютівська) сільська рада.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 22.11.2021 в задоволенні позовних вимог Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон" відмовлено.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з обставин не доведення позивачем порядку, в якому б мали проводитися земельні торги на момент реєстрації оспорюваного договору та якою конкретно в даному випадку мала бути поведінка відповідача, який виявив бажання отримати земельну ділянку в оренду, у зв`язку з чим суд не встановив підстав для визнання недійсним Договору оренди землі та для скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку за відповідачем через вказані позивачем порушення вимог ст. 134 Земельного кодексу України.

Ганнівською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.11.2021 у справі №912/2202/21 та прийняти нове, яким визнати договір оренди земельної ділянки, укладеного між Новоукраїнською районною державною адміністрацією Кіровоградської області () та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон" (), що знаходиться на території Ганнівської (колишня Приютівська) сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, загальною площею 18,9518 га, зареєстрований від 08 лютого 2012 за № 00020 недійсним; - скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права запис про інше речове право номер 20168066 зареєстрованого на підставі Договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:000:9423 площею 18,9518 га укладений між Новоукраїнською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.02.2012 за №00020, розташована - Кіровоградська область, Новоукраїнський район, Ганнівська (колишня Приютівська) сільська рада.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Наголошує, що у орендодавця, від імені якого діяв голова Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області, не було правових підстав для підписання договору оренди тому, що розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області, які були зазначені як правові підстави для підписання спірного правочину, а саме № 796 від 27 серпня 2010 р., № 685 від 1 серпня 2011 р. та № 1331 - р від 26 грудня 2011 р. стосувалися передачі іншої земельної ділянки, а тому були підставою для підписання іншого договору оренди земельної ділянки.

За твердженням скаржника, передача даної земельної ділянки в оренду відбулася із грубим порушенням норм ст.134 Земельного кодексу України, оскільки передача даної земельної ділянки з подальшим укладенням договору оренди можлива лише за результатами проведення земельних торгів, які не були проведенні.

Загалом апелянт вважає, що договір оренди земельної ділянки площею 18,9518 га укладений між Новоукраїнською районної державної адміністрації Кіровоградської області та ТОВ «Оріон», що був зареєстрований, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.02.2012 р. за № 00020, номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 20168066, є недійсним, оскільки даний Договір був укладений з порушенням порядку передачі землі визначений ст. 124 та ст. 134 Земельного кодексу України, а саме за відсутності земельних торгів та за відсутністю рішення про передачу такої ділянки в оренду, оскільки розпорядження, що містяться як підстави укладання договору стосуються надання дозволу щодо внесення змін до іншого договору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №912/2202/21 передано для розгляду колегії у складі: головуючого судді Мороза В.Ф., суддів: Кузнецова В.О., Чередка А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2022 апеляційну скаргу Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області у справі №912/2202/21 залишено без руху та надано скаржнику строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору у сумі 6 810,00 грн.

На виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2022 у справі №912/2202/21 апелянтом до матеріалів справи надано оригінал платіжного доручення про сплату судового збору сумі 6 810,00 грн.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з перебування на лікарняному судді Чередка А.Є., для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі №912/2202/21, визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Мороза В.Ф., суддів: Коваль Л.А., Кузнецова В.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.11.2021 у справі №912/2202/21, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 21.03.2022р. о 14 год. 30 хв.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, у зв`язку з усуненням обставин, які обумовили здійснення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, а саме виходом на роботу судді Чередка А.Є., справу №912/2202/21 передано колегії у складі головуючого судді Мороза В.Ф. суддів: Чередка А.Є., Кузнецова В.О.

12.03.2022 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Судове засідання, призначене на 21.03.2022 не відбулося.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2022 розгляд справи №912/2202/21 призначено на 06.06.2022 о 14:00 год.

Ганнівською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області до суду надано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції із забезпеченням її проведення у Господарському суді Кіровоградської області.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.06.2022 клопотання Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції із забезпеченням її проведення в Господарському суді Кіровоградської області задоволено. Ухвалено судове засідання у справі № 912/2202/21 провести в режимі відеоконференції. Доручено Господарському суду Кіровоградської області забезпечити проведення відеоконференції за участю представника апелянта з Центральним апеляційним господарським судом 06.06.2022 о 14:00 год. Зобов`язано представника Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області з`явитися до Господарського суду Кіровоградської області для проведення судового засідання в режимі відеоконференції 06.06.2022 о 14:00 год.

Від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2022 ухвалено судове засідання у справі, призначене на 06.06.2022 о 14:00 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для Товариства з обмеженою відповідальністю "Оріон" з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Судове засідання 06.06.2022 року проводилось в режимі відеоконференцзв`язку за участю представників позивача (апелянта) та відповідача.

Представник апелянта у судовому засіданні 06.06.2022 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, наполягав на необхідності залишення оскаржуваного рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 31.10.2005 між Новоукраїнською районною державною адміністрацією (Орендодавець) та ТОВ "Оріон" (Орендар) укладено Договір оренди земельної ділянки (т. 1 а.с. 8).

За умовами даного договору Орендодавець на підставі розпорядження голови Новоукраїнської РДА №1090-р від 13.10.2005 надає, а Орендар приймає 283,9529 га орних земель запасу та резервного фонду державної власності, розташованих на території Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (т. 1 а.с. 9).

Договір оренди укладається терміном на 10 років з урахуванням ротації основної сівозміни згідно з проектом землеустрою. По закінченню терміну договору Орендар при однакових умовах має переважне право на поновлення договору на новий термін (п.2 Договору).

Договір зареєстровано в Кіровоградській регіональній філії Центру ДЗК 31.10.2005 за №2.

Розпорядженням Голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 27.08.2010 №796-р надано товариству з обмеженою відповідальністю "Оріон" згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельних ділянок та складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, із земель державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 239,27 га ріллі (т. 1 а.с. 10, 129).

Розпорядженням Голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 01.08.2011 №685-р затверджено документацію з землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки. Передано товариству з обмеженою відповідальністю "Оріон" в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років земельну ділянку загальною площею 241,8962 га ріллі, із земель запасу та резервного фонду державної власності сільськогосподарського призначення на території колишнього колективного сільськогосподарського підприємства "Дружба" Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (т. 1 а.с. 11, 130).

Розпорядженням Голови Новоукраїнської РДА від 26.12.2011 №1331-р викладено пункт 3 Розпорядження від 01.08.2011 №685-р в новій редакції, а саме: встановлено товариству з обмеженою відповідальністю "Оріон" орендну плату в розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки ріллі по області за 1 рік (т. 1 а.с. 131).

Згодом Новоукраїнською районною державною адміністрацією (Орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон" на підставі розпоряджень голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 27.08.2010 №796-р, від 01.08.2011 №685, 26.12.2011 №1331-р укладено договір оренди земельної ділянки площею 18,9518 га земель, в тому числі 18,9518 га ріллі (т. 1 а.с. 16).

Згідно п. 17 договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням проекту її відведення, організація і витрати на розроблення якого покладаються на Орендаря. Підставою розроблення проекту землеустрою щодо відведення земель є: розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 21.10.2004 №1300-р та від 11.10.2004 №1248-р.

Договір зареєстровано 08.02.2012 за №00020.

Відповідно до п. 21 Перехідних положень Земельного кодексу України власником даної земельної ділянки (кадастровий номер :02:000:9423) є Приютівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 22.05.2019 р. за № 167560288.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним вказаного Договору оренди землі та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку за відповідачем через порушення вимог ст. 134 Земельного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність заходу втручання в право відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки норми закону, які регулювали спірні правовідносини на момент їх виникнення, не були сформульованими в частині визначення та встановлення порядку проведення земельних торгів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8-3 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" та прийнятого рішення Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 30.11.2020 правонаступником Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області є Ганнівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Згідно із статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У статті 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Як передбачено ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За змістом статей 4, 5 цього Кодексу завданням земельного законодавства, яке включає цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду землі", орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

За змістом пункту "а" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Відповідно до статей 13, 14, пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України правовий режим власності та користування землею визначається законами України. Правовий режим власності означає врегулювання нормами закону земельних відносин, порядку та умов поділу земель на категорії, правове визначення форм власності на землю, порядку набуття і здійснення права власності, а також права постійного чи тимчасового землекористування щодо управління землями тощо, реалізацію та позбавлення цього права, функції, компетенцію органів державної влади і місцевого самоврядування.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій належить розпорядження землями державної власності відповідно до закону.

Згідно ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції на момент укладення спірного договору) розпорядження землями державної власності, у тому числі надання їх у користування, належить до повноважень місцевих державних адміністрацій та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом її відведення, звертається з клопотанням про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації.

Згідно з ч. 4 ст. 123 Земельного кодексу України, розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами ч. 1 ст. 135 Земельного кодексу України земельні торги проводяться у формі аукціону.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 названого Кодексу земельні торги проводяться у порядку, встановленому законом.

Апеляційний суд зауважує, що процедура проведення земельних торгів до 18.08.2012 р. була передбачена лише у загальних рисах главою 21 Земельного кодексу України.

17.04.2008 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 394, якою затверджено Порядок проведення у 2008 році земельних аукціонів.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 11.11.2008 р. N 25-рп/2008 положення пункту 1 зазначеної постанови, якою затверджувався Порядок проведення земельних аукціонів, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

У згаданому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що відповідно до Конституції України правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном (землею) визначаються законом.

Зазначено, що необхідність врегулювання права власності, в тому числі і на землю, на рівні законів підтверджується і правовими позиціями Конституційного Суду України, згідно з якими "правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами" (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2000 року N 14-рп/2000); "виключно законами України встановлюється правовий режим власності, в основі якого - конституційні положення, конкретизовані в законах, які можуть містити й певні особливості правового режиму тих чи інших форм власності".

05.07.2012 Верховною Радою прийнято Закон України № 5077-VI "Про внесення змін до Земельного кодексу України, який набрав чинності 19.08.2012, щодо порядку проведення земельних торгів у формі аукціону", яким внесено зміни до статей 135 - 139 Земельного кодексу України та законодавчо врегульовано порядок проведення земельних торгів.

В силу вимог частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 215 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (правовий висновок викладений у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 903/249/20).

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права (правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Відтак, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (правовий висновок наведений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанові Великої палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

Суд звертає увагу, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (правовий висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18.

За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з приводу доводів скаржника про те, що договір оренди земельної ділянки площею 18,9518 га укладений між Новоукраїнською районної державної адміністрації Кіровоградської області та ТОВ «Оріон», що був зареєстрований, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08.02.2012 р. за № 00020, номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 20168066, є недійсним, оскільки даний Договір був укладений з порушенням порядку передачі землі визначений ст. 124 та ст. 134 Земельного кодексу України, а саме за відсутності земельних торгів, слід наголосити на наступному.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (ч.ч. 1-3 ст. 11 ГПК України).

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 5 ЦК України "Дія актів цивільного законодавства у часі" визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (висновок Верховного Суду України у постанові від 02.12.2015 у справі №3-1085гс15).

Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 №3-рп/2001).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзац 4 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

В рішеннях Конституційного Суду України неодноразово досліджувалися випадки застосування статті 58 Конституції України про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів. Так, відповідно до висновку Конституційного Суду, викладеного у Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99, зазначений конституційний принцип про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб, у випадках коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотньої дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Подібні за змістом висновки наведені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 911/956/17.

Як вже було зазначено, 05.07.2012 прийнято Закон України № 5077-VI "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо порядку проведення земельних торгів у формі аукціону", яким внесено зміни до статей 135 - 139 Земельного кодексу України та законодавчо врегульовано порядок проведення земельних торгів.

Закон України № 5077-VI від 05.07.2012 набрав чинності 19.08.2012 і не містить прямої вказівки щодо можливості надання йому зворотної дії в часі та застосування до спірних правовідносин, що виникли до цього.

Таким чином, на час реєстрації оспорюваного Договору оренди землі 08.02.2012 порядок проведення земельних торгів законодавчо врегульовано не було.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 904/2404/18 відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування).

Апеляційний суд зауважує, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц

Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119) (п.70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

Отже, правова позиція ЄСПЛ полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, якщо такі мали місце, а державні органи не можуть вимагати повернення до попереднього стану, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, згідно ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду землі", орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

У справі, яка розглядається судом першої інстанції встановлено, що нормами Земельного кодексу України передбачено вимогу щодо надання земельної ділянки державної або комунальної власності в оренду за результатами земельних торгів.

Поряд з цим на момент реєстрації оспорюваного Договору не було встановлено законом порядку проведення таких торгів.

Тобто, запровадивши норму щодо надання земельних ділянок в оренду за результатами земельних торгів, законодавцем не було визначено порядку проведення таких торгів, що унеможливлювало їх проведення, враховуючи вимогу врегулювання такого питання виключно на рівні закону.

За таких умов, правильним видається висновок суду про не відповідність заходу втручання в право відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном (непропорційність), сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки норми закону, які регулювали спірні правовідносини на момент їх виникнення, не були сформульованими в частині визначення та встановлення порядку проведення земельних торгів.

Крім того, у своєму рішенні, яке набуло статус остаточного 04.11.2013 зі справи "Н.К.М. проти Угорщини" ЄСПЛ зазначив, що, ті, хто діє добросовісно на підставі закону, не повинні бути розчаровані в своїх законних очікуваннях без конкретних і переконливих причин.

Слід наголосити, що наданими до матеріалів справи відповідачем податковими деклараціями з плати за землю земельного податку та /або орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної форми власності за 2018-2021 роки (т. 1 а.с. 44-55) та платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 59-87) підтверджується сплата товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон" орендної плати за земельну ділянку площею 18,9518 га у відповідності до умов спірного договору оренди в період його дії.

При цьому зауваження щодо повноти та своєчасності сплати орендної плати в орендодавця відсутні і це не оспорюється позивачем у справі.

25.03.2019 між Приютівською сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон" укладено угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, а саме: додано кадастровий номер земельної ділянки - :02:000:9423 та змінено розмір орендної плати (т. 1 а.с. 56).

Так, згідно з розділом 3 договору із внесеними змінами, з 01.04.2019 орендна плата вноситься Орендарем в розмірі 7% від нормативної грошової оцінки землі, що становить 41763 грн на рік Приютівській сільській раді.

Необхідно зауважити, що позивач не навів обґрунтованих аргументів з посиланням на правові норми з приводу того, в якому порядку мали проводитись земельні торги на момент реєстрації оспорюваного договору та якою конкретно в даному випадку мала бути поведінка відповідача, який виявив бажання отримати земельну ділянку в оренду.

В свою чергу, задоволення позову у визначений позивачем спосіб, позбавить відповідача права користуватися землею, щодо якої відсутні порушення ним законодавства та умов оспорюваного Договору, тобто матиме наслідком недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном, порушить справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання - відповідача, що є несумісним із вказаними гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

До того ж, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovaand Pine v. The Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п.40, від 13.12.2007, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009).

Отже, враховуючи відсутність затвердженого законодавством порядку проведення земельних торгів у формі аукціону станом на момент державної реєстрації договору оренди землі 08.02.2012 дії сторін щодо укладення спірного договору без проведення таких торгів не можуть мати наслідком позбавлення відповідача права користування землею, яке здійснювалося ним відкрито та добросовісно.

Відтак, з огляду на все вищенаведене, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання недійсним Договору оренди землі та для скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права оренди на земельну ділянку за відповідачем через вказані позивачем порушення вимог ст. 134 Земельного кодексу України, погоджуючись з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Що стосується тверджень апелянта щодо відсутності рішення про надання земельної ділянки в оренду, то такі спростовуються матеріалами справи.

Так, розпорядженням голови Новоукраїнської РДА №685-р від 01.08.2011 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки та передано ТОВ "Оріон" в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років земельну ділянку, яка складається з декількох земельних ділянок.

Згідно даних затвердженої технічної документації, даних технічного завдання № 3/167 від 08.07.2011 року, яке розроблялось управлінням Держкомзему у Новоукраїнському району, акту про встановлення та погодження в натурі меж земельних ділянок переданих ТОВ «Оріон» в оренду строком 49 років, схеми земельних ділянок переданих в оренду терміном на 49 років ТОВ «Оріон», акту про передачу на збереження межових знаків, каталогу координат на зовнішні межі земельних ділянок, переданих в оренду строком на 49 років ТОВ «Оріон», план схеми та кадастрового плану земельних ділянок загальною площею 283,95 га ріллі, координат поворотних точок меж земельної ділянки, на підставі укладених договорів оренди які зареєстровані 08 лютого 2012 року ТОВ «Оріон» для ведення товарного сільськогосподарського товаро виробництва на території Приютівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області передано в оренду строком на 49 років земель резервного фонду площею 238,5771 га ріллі та земель запасу 3,3191 га, разом 241,8962 га.

При цьому землі резервного фонду площею 238,5771 га складаються з 8 окремих земельних ділянок, серед яких земельна ділянка № 8 площею 50,9954 га.

Варто зазначити, що до загальної площі земельних ділянок увійшла земельна ділянка, щодо якої укладено оспорюваний Договір, а саме: ділянка №3 площею 18,9518 га (т. 1 а.с. 138-152).

Таким чином, розпорядження голови Новоукраїнської РДА № 685-р від 01.08.2011 стосується у тому числі і земельної ділянки площею 18,9518 га, наданої в оренду за оспорюваним Договором.

На користь цього свідчить й те, що оспорюваний Договір містить посилання на розпорядження №685-р від 01.08.2011, а також на інші розпорядження, які приймались з приводу оформлення права оренди.

Поряд з цим, по іншим земельним ділянкам також укладено договори оренди, копії яких надано відповідачем до матеріалів справи.

Відтак, позивачем не доведено, що розпорядження №685-р від 01.08.2011 стосується інших земельних ділянок, в той час як закон не містить обмежень щодо надання за одним рішенням декількох земельних ділянок в оренду, чим спростовуються доводи його апеляційної скарги у відповідній частині.

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, свого підтвердження не знайшли та не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.11.2021 у справі № 912/2202/21.

Так як у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ганнівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.11.2021 у справі № 912/2202/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 22.11.2021 у справі №912/2202/21 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги залишити за Ганнівською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.06.2022

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко

Суддя В.О. Кузнецов