ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/10399/18

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

за участю представника Закарпатської обласної прокуратури - прокурора Офісу Генерального прокурора Цимбалістого Т.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2021

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021

у справі № 910/10399/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма"

до: 1) Прокуратури Закарпатської області;

2) Державної казначейської служби України

про стягнення майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віма" (далі - Товариство, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Прокуратури Закарпатської області (далі - Прокуратура) та Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) про стягнення 1 002 116,20 євро збитків (реальні збитки та упущена вигода) і 1 000 000,00 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з вини працівників Прокуратури було порушено право позивача, а саме: незаконно вилучено Прокуратурою майно Товариства, за тим повернуто його в неповному обсязі та у зношеному стані, внаслідок чого це майно стало непридатним для використання за призначенням. Вказані обставини стали підставою також для заявлення Товариством вимог про стягнення упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро та моральної шкоди, що полягає у приниженні ділової репутації та оцінюється позивачем у 1 000 000 грн.

Справа господарськими судами розглядалась неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 23.06.2021, зокрема, рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 910/10399/18 скасовано в частині відмови у стягненні майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро, упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. У цій частині справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду. У решті вказані судові рішення у справі залишено без змін.

У своїй постанові Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог (17 090,00 євро реальних збитків, 929 026,02 євро упущеної вигоди та 1 000 000,00 грн моральної шкоди).

Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що:

- відмовляючи в частині задоволення збитків у розмірі 17 090,00 євро (вартість повернутого обладнання), суди посилались на обставини повернення обладнання на вказану суму відповідно до актів приймання-передачі майна, складених на виконання постанови про закриття кримінального провадження. При цьому судами залишено поза увагою, що у частині вказаних актів зазначено, що обладнання не придатне для подальшого використання за призначенням. Крім того, у матеріалах справи (т.6, а.с.70) наявний лист Прокуратури, в якому зазначено перелік та вартість повернутого обладнання, і вартість такого майна становить 16 040,00 євро, що відрізняється від вартості повернутого майна, яка зазначена судами у рішеннях (17090,00 євро). Тобто судами не встановлено реальну вартість повернутого Товариству майна;

- відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро, суди виходили з того, що розрахунок ґрунтується на припущеннях, і у них відсутні підстави вважати, що за 134 місяці Товариство щомісяця могло би отримувати саме по 6 933,03 євро, і цей дохід був би стабільним, незмінним і складав би не менше 6 933,03 євро. Водночас суди не надали належної правової оцінки наявним у матеріалах справи контрактам №№ 1, 2 від 21.04.2006 (т.1, а.с.63, 106, відповідно) та умовам контракту на поставку взуття та напівфабрикатів з матеріалів замовника № 8 (т.1, а.с.111). Тобто судами не досліджено: чи виготовлявся товар під реалізацію, чи на замовлення з визначенням вартості товару, що, у свою чергу, має суттєве значення для вирішення справи у цій частині. Також не враховано того, що за допомогою вилученого у Товариства обладнання Товариство з обмеженою відповідальністю "Інгрід плюс" (далі - ТОВ "Інгрід плюс") здійснювало виготовлення відповідної продукції протягом тривалого часу;

- відмовляючи в частині вимог про стягнення моральної шкоди, суди зазначили, що Товариством належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що йому як суб`єкту господарювання було дійсно завдано моральну шкоду, не вказано, якими діями Прокуратури було завдано таку шкоду; не надано розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого воно виходило, заявляючи вимогу про стягнення саме 1 000 000,00 грн. Проте зі змісту рішення та постанови судів попередніх інстанцій у цій справі вбачається, що суди попередніх інстанцій, всупереч вимогам статті 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), не надали належної правової оцінки всім доказам у справі з урахуванням предмета судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, предметом нового розгляду справи в суді першої інстанції були позовні вимоги про стягненні майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро, упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 (суддя - Борисенко І.І.) позов задоволено частково, стягнуто з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства вартість втраченого обладнання у розмірі 17 090,00 євро, що еквівалентно 553457,63 грн, в іншій частині у позові відмовлено.

Рішення місцевого суду обґрунтована тим, що:

- майно, яке було вилучено Прокуратурою, є непридатним для використання, а тому його вартість підлягає відшкодуванню на користь позивача з розрахунку різниці між повною вартістю втраченого обладнання за цінами на момент втрати (73090,00 євро) та стягнутою судом при попередньому розгляді справи сумою за втрачену частину обладнання (56000,00 євро). Відтак судом задоволено позовні вимоги в частині стягнення 17090,00 євро вартості втраченого обладнання;

- наданий позивачем розрахунок упущеної вигоди є таким, що ґрунтується на припущеннях, і у суду відсутні підстави вважати, що за 134 місяці позивач кожен місяць міг би отримувати саме по 6933,03 євро і цей дохід був би стабільним, незмінним і щомісяця складав би не меншу суму грошових коштів. Також на виконання вказівок Верховного Суду судом досліджено укладений позивачем договір оренди №28/12 від 01.03.2006 для здійснення виробничої діяльності та встановлено, що його дія закінчилася 28.02.2007, а в матеріалах справи відсутні докази, що після зазначеної дати позивач мав намір продовжувати строк дії договору оренди на здійснення виробничої діяльності на майбутнє;

- Товариством належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що позивачу, як суб`єкту господарювання, було дійсно завдано моральну шкоду та не вказано, якими діями відповідача, на думку позивача, було здійснено приниження ділової репутації позивача. Також, позивачем не надано суду розрахунку заявленої до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 (колегія суддів: Шапран В.В. - головуючий, Владимиренко С.В., Сулім В.В.) апеляційні скарги Товариства та Прокуратури залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 у справі №910/10399/18 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції у своїй постанові погодився з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог у частині стягнення майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро (вартості втраченого обладнання) та про відсутність підстав для задоволення позову у частині стягнення упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн з огляду, зокрема, на їх недоведеність.

Також, апеляційний суд зауважив про відсутність правових підстав для самостійного визначення судом розміру моральної шкоди, оскільки це суперечитиме принципу диспозитивності господарського судочинства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги Прокуратури

Не погодившись з судовими рішеннями в частині задоволення позовних вимог, Прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів та підстав касаційного оскарження Прокуратура посилається на те, що:

- судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статей 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та порушено норми процесуального права, а саме частини першої статті 74, статті 86 ГПК України;

- судом апеляційної інстанції було застосовано норми права без урахування висновку Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16, від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17, від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17.

- судами залишено поза увагою обставини відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Прокуратури та збитками позивача.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги Товариства

Не погодившись з судовими рішеннями в частині відмови щодо відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди та моральної шкоди, Товариство подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано норми матеріального права та порушено процесуальні норми, зокрема:

- судами помилково застосовано норми статей 225 та 142 Господарського кодексу України (надалі ГК України) до деліктних правовідносин, які склалися між Товариством та Прокуратурою внаслідок бездіяльності останньої;

- суди не дослідили у повному обсязі зібрані у справі докази;

- суди фактично позбавили позивача права на справедливий суд при вирішенні питання про стягнення упущеної вигоди, адже умови, створені Прокуратурою, не дозволяли Товариству вступати в будь-які довгострокові ділові відносини чи гарантувати виконання домовленостей. В іншому випадку, Товариство допустило б недобросовісну поведінку й порушило б звичаї ділового обороту;

- з одного боку суд у рішенні констатує, що в діяннях Прокуратури наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, і робить висновок, що саме бездіяльністю останньої була завдана шкода позивачу, а з другого боку стверджує про недоведеність того, якими саме діями посадових осіб Прокуратури було завдано моральну шкоду юридичній особі;

- судом апеляційної інстанції неправильно застосовано статтю 23 ЦК України, допущено неповне з`ясування фактичних обставин. Окрім того, відсутні правові висновки Верховного Суду з питання встановлення розміру справедливої компенсації моральної шкоди суб`єктам господарювання у тому числі крізь призму практики ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні;

- судами не було враховано правові висновки Верховного Суду, що є релевантними обставинам цієї справи та викладені в постановах від 13.10.2021 у справі №908/2445/20, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20, від 11.11.2021 у справі №910/7511/20;

- судом апеляційної інстанції застосовано правові висновки, висловлені у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц, від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц, що не є релевантними справі, що розглядалася.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

Учасники справи не скористались своїм процесуальним правом щодо подання відзивів на касаційні скарги до початку судового засідання, що відповідно до положень частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Товариство було зареєстровано 01.12.1999 як підприємство, що ставить за мету виробництво взуття та надання інформаційних послуг.

З метою виробництва взуття у квітні 2006 року позивач придбав у швейцарської фірми "WIFI AG in Grunung" обладнання для виготовлення взуття загальною вартістю 73090,00 євро.

Вказане обладнання у травні 2006 року було ввезено на територію України, розмитнено та змонтовано у виробничу лінію в орендованому позивачем у Закритого акціонерного товариства "Ужгородський механічний завод" приміщенні, яке знаходилося за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30.

Після установки обладнання позивач на підставі контрактів, укладених з фірмою "Paradiso", отримав сировину і почав виготовляти продукцію (взуття).

23.05.2007 слідчий з особливо важливих справ Прокуратури Кузан В.В. порушив кримінальну справу № 9706407 за фактом заволодіння службовими особами Товариства чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191 та частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

30.05.2007 слідчий Кузан В.В. провів обшуки у приміщеннях офісу позивача та приміщеннях, у яких проживала директор Товариства ОСОБА_1 Під час проведення слідчих дій були вилучені оригінали бухгалтерських документів, документів, що підтверджували зовнішньоекономічну діяльність позивача, договори з контрагентами та документи, пов`язані з придбанням обладнання для виробництва взуття.

02.10.2007 слідчий Кузан В.В. також провів огляд орендованих позивачем виробничих приміщень за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30, та належного позивачу обладнання. За результатами огляду постановою слідчого Кузана В.В. від 02.10.2007 належне позивачу обладнання для виготовлення взуття загальною вартістю 73 090,00 євро було визнано речовим доказом у кримінальній справі №9706407 та в той же день передано за актом на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс".

06.03.2008 слідчий Кузан В.В. порушив проти директора Товариства ОСОБА_1 кримінальну справу №9701808 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 209 КК України, та кримінальну справу №9701808/2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України.

Кримінальні справи №№ 9706407, 9701808 та 9701808/2 постановою слідчого Кузана В.В. від 06.03.2008 були об`єднані в одне провадження, якому був присвоєний № 9706407 та по якому пред`явлено обвинувачення директору Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366, частиною першою статті 222 та частиною другою статті 209 КК України.

03.04.2008 кримінальна справа № 9706407 була передана до суду, у супровідному листі до справи зазначалося, що речові докази - обладнання для виготовлення взуття, знаходяться на відповідальному зберіганні у ТОВ "Інгрід плюс".

Вказана кримінальна справа розглядалася судами та органами досудового слідства неодноразово.

10.08.2015 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Прокуратури старший радник юстиції Романець Ю.М. виніс постанову, якою закрив кримінальне провадження проти ОСОБА_1 (якому на день винесення документа прокурором було присвоєно № 0001332) на підставі пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді у вчиненні злочинів та вичерпанні можливості їх отримання. У четвертому пункті резолютивної частини вказаної постанови було зазначено, що речові докази, які вилучені в ході досудового розслідування, та обладнання для виготовлення взуття (згідно з протоколом огляду від 02.10.2007) загальною вартістю 73 090,00 євро, підлягають поверненню представникам Товариства.

Вказана постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалася та 21.08.2015 набрала законної сили.

Однак, за твердженнями позивача та згідно наявних доказів, вилучене обладнання не повернуто позивачу відразу після винесення постанови.

Лише 26.09.2016 Прокуратура почала повертати позивачу вилучене у 2007 році обладнання та згідно з актом приймання-передачі частини речових доказів повернув представнику позивача два повітряних компресора.

29.09.2016 позивач отримав від представника Прокуратури шість найменувань обладнання, 03.11.2016 - тринадцять найменувань обладнання, 08.11.2016 - п`ять найменувань обладнання.

13.12.2016 виконуючий обов`язки прокурора Закарпатської області листом №17/7-858-07 повідомив Товариство про те, що іншу частину обладнання повернути неможливо у зв`язку з його відсутністю.

Наведені обставини у їх сукупності стали підставою для звернення до суду з даним позовом про відшкодування збитків у вигляді вартості втраченого та пошкодженого обладнання, оскільки Прокуратура на звернення позивача у добровільному порядку вказані збитки не сплатила. Окрім цього, позивач також просив відшкодувати збитки у вигляді упущеної вигоди (неотриманого доходу) та моральну шкоду.

Як було зазначено вище, за наслідком прийняття Верховним Судом постанови від 23.06.2020 предметом нового розгляду судом першої інстанції у цій справі були вимоги позивача про стягнення майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро, упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 300 ГПК України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

При цьому, касаційне провадження у справах залежить, за винятком визначених частиною четвертою статті 300 ГПК України випадків, виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Оцінивши доводи скаржників, здійснивши перевірку правильності застосування судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Об`єктом касаційного оскарження за касаційною скаргою Прокуратури є судові рішення у частині задоволення позовних вимог про стягненні майнової шкоди (вартості втраченого обладнання) у розмірі 17 090,00 євро, а за касаційною скаргою Товариства - в частині стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.

З урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, Верховний Суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способами захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частини перша -друга статті 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Поряд з цим, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, цими правовими нормами передбачено, зокрема, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) Прокуратури, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою за заподіянням шкоди є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність елементів делікту свідчить про відсутність складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).

Верховний Суд зауважує, що аналогічний висновок щодо питання особливостей деліктної відповідальності органів державної влади та застосування положень статті 1176 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-501цс17 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності Прокуратури за заподіяння Товариству шкоди у цій справі необхідно встановити наявність усієї сукупності вищезазначених трьох елементів складу цивільного правопорушення, у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Щодо вимог про стягнення майнової шкоди у вигляді вартості втраченого обладнання

Проаналізувавши матеріали справи, судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- у позивача в рамках досудового слідства 02.10.2007 прокуратурою було вилучено обладнання вартістю 73090,00 євро у робочому стані та без жодних зауважень щодо його справності та комплектності і передано на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс";

- починаючи з 26.09.2016 Прокуратура почала повертати позивачу вказане обладнання. При цьому, обладнання було повернуто позивачу не повністю, а повернута частина виявилася зношеною та не могла бути використана за призначенням;

- Прокуратурою та її працівниками не дотримано вимог чинних на час вилучення у позивача обладнання та проведення попереднього досудового слідства (2007-2015 роки) нормативно-правових актів, що регулювали питання вилучення та зберігання речових доказів. Зокрема, службовою перевіркою, яка проводилася Прокуратурою, було встановлено, що слідчий Кузан В.В. не вносив відомості про вилучене у позивача обладнання у книгу обшуку речових доказів, що унеможливило подальші перевірки його збереження. Також, впродовж дев`яти років розслідування кримінальної справи жодна зі службових осіб Прокуратури належним чином не реагувала на звернення представників позивача і не перевіряла стан вилученого обладнання та умови його зберігання. Таким чином, Прокуратурою та її працівниками було допущено бездіяльність, яка полягає у невиконанні обов`язку зі схоронності обладнання, що було вилучено у позивача в рамках кримінального провадження.

Виходячи з наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що з урахуванням встановлених обставини справи щодо втрати та пошкодження обладнання під час його знаходження на зберіганні у ТОВ "Інгрід плюс", а також того, що обов`язок забезпечити схоронність вилучених речей від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей було покладено саме на Прокуратуру, має місце встановлений факт бездіяльності посадових осіб Прокуратури, які не виконали відповідний обов`язок, що також перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з пошкодженням обладнання.

Крім того, обґрунтованим вбачається висновок судів про те, що визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний державою Україна у спірних правовідносинах, не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяної позивачу шкоди.

Колегія суддів враховує, що у постанові Верховного Суду від 23.06.2020, якою ця справа направлялась у відповідних частинах на новий розгляд, підтверджено висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Прокуратури та збитками позивача, а також висновок про звернення Товариством до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає безпідставним посилання Прокуратури на неврахування судами правових висновків Верховного Суду щодо питання позовної давності, зокрема встановлення моменту виникнення права на позов, викладених у постановах від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16, від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17, від 15.05.2018 у справі №911/3210/17, від 08.05.2018 у справі № 911/2534/17.

Наведеними у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у цій справі висновками спростовуються також викладені у касаційні скарзі Прокуратури доводи про залишення судами поза увагою обставин відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Прокуратури та збитками позивача.

Як зазначалось, направляючи постановою від 23.06.2020 справу на новий розгляд в частині відмови у стягненні збитків у розмірі 17 090,00 євро (вартість повернутого обладнання) Верховний Суд зазначив про неналежну оцінку доказів, зокрема залишення судами поза увагою, що у частині актів прийому-передачі частини повернутого обладнання зазначено, що обладнання не придатне для подальшого використання за призначенням, а також про не встановлення судами реальної вартості повернутого Товариству майна.

Виконуючи вказівки Верховного Суду суди встановили наступне:

- Товариство вказувало на ту обставину, що втрачене обладнання у розумінні частини другої статті 183 та статті 188 ЦК України є складною і неподільною річчю, а тому воно не може бути поділеним без втрати його цільового призначення і утворює одне ціле. Основні елементи обладнання по вині працівників Прокуратури втрачені, а повернуті декілька елементів цього обладнання не можуть самостійно використовуватися за призначенням у виробництві. Окрім цього, повернуте обладнання зношене та не придатне для використання за призначенням;

- у матеріалах справи наявні акти прийому-передачі частини повернутого обладнання, з яких убачається, що 26.09.2016 Прокуратура повернула позивачу вилучені у 2007 році два повітряних компресора;

- 29.09.2016 позивач отримав від представника Прокуратури шість найменувань обладнання, з яких кабіна для покращення взуття була розукомплектована та потребувала ремонту;

- 03.11.2016 позивач по трьох актах прийому-передачі частини речових доказів отримав від прокуратури тринадцять найменувань обладнання, з яких обладнання для прибивання устілок, обладнання для висушування клею, обладнання для просушування готового виробу, обладнання для обробки задника та обладнання для придання форми взуттю виявилося зношеним та непридатними для подальшого використання за призначенням;

- 08.11.2016 позивачу було повернуто п`ять найменувань обладнання, з яких витяжна шафа з вентилятором потребувала ремонту, а обладнання для придання форми заготовки взуття, обладнання для приклеювання підошви та обладнання для обробки країв заготовки виявилося непридатне для подальшого використання за призначенням;

- 02.10.2007 у позивача було вилучено обладнання для приклеювання підошви (позиція 32 протоколу слідчого від 02.10.2007 про визнання обладнання речовим доказом у кримінальній справі). У 2007 році такого обладнання було вилучено дві одиниці, їх спільна вартість становила 1500,00 євро. Проте, 08.11.2016 позивачу було повернуто лише одну одиницю непридатного для використання обладнання для приклеювання підошви, однак прокуратурою в акті вартість майна з незрозумілих причин зменшено на 1500,00 євро. Аналогічно склалася ситуація з вилученням ящиків для інструментів (позиція 27 протоколу слідчого від 02.10.2007 про визнання обладнання речовим доказом у кримінальній справі) у кількості трьох штук загальною вартістю 300,00 євро. У 2016 році позивачу було повернуто лише один ящик, але відповідач-1 зменшив вартість майна на 300,00 євро;

- зі змісту листа Прокуратури № 15-858вих.20(185) від 21.01.2020 убачається, що фактурна вартість повернутого позивачу в 2016 році обладнання становить не 17090,00 євро, як це стверджував представник Прокуратури, а саме 16 140,00 євро;

- частина обладнання мала вигляд металобрухту і була настільки зношена, що члени комісії, які здійснювали передачу обладнання, без участі спеціалістів і експертів беззаперечно визнали її зношеною і непридатною для подальшого використання. При цьому, основні елементи обладнання втрачені, а значна частина повернутого обладнання виявилася непридатна для подальшого використання або потребувала ремонту;

- в актах, підписаних представником Прокуратури, зазначено кількість, комплектність і стан обладнання на час повернення. Зі змісту актів убачається, що чотирнадцять елементів обладнання фактурною вартістю на час вилучення 8040,00 євро перебували у задовільному стані, два елементи обладнання фактурною вартістю 700,00 євро потребували ремонту, а дев`ять елементів обладнання фактурною вартістю 7400,00 євро зношені та непридатні до подальшого використання за призначенням.

Ураховуючи встановлені судами обставини, зокрема щодо повернення майна у непридатному для використання стані, правомірним та обґрунтованим є їх висновок, що відшкодуванню на користь позивача підлягає сума 17090,00 євро реальних збитків як розрахунок різниці між повною вартістю втраченого обладнання за цінами на момент втрати (73090,00 євро) та вже стягнутою судом у цій справі сумою за втрачену частину обладнання (56000,00 євро).

З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє доводи Прокуратури про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 1166, 1173, 1174 ЦК України та порушення норм частини першої статті 74, статті 86 ГПК України.

Саме лише прагнення скаржника (Прокуратури) здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за повторним розглядом справи висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині відшкодування збитків у розмірі 17090,00 євро (вартість повернутого обладнання у непридатному для використання стані) ґрунтується на встановлених обставинах і оцінених доказах з врахуванням вказівок, що містились у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у цій справі, що повністю узгоджується з приписами чинного законодавства, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки цих доказів та обставин, що відповідно до приписів статті 300 ГПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо вимог про стягнення майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди

Як зазначалось, упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (частина друга статті 22 ЦК України).

У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що позовні вимоги в частині відшкодування позивачу упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро як неотриманого доходу ґрунтуються на розрахунку добутку середньомісячної суми доходу позивача до вилучення обладнання за період з червня 2006 року по травень 2007 року (6933,03 євро) на кількість місяців зупинки виробничої діяльності в результаті вилучення документації та обладнання з 30.05.2007 до 30.07.2018 (134 місяці).

Разом з цим, суди попередніх інстанцій визнали даний розрахунок таким, що ґрунтується на припущеннях і у суду відсутні підстави вважати, що за 134 місяці позивач кожен місяць міг би отримувати саме по 6933,03 євро і цей дохід був би стабільним, незмінним і щомісяця складав би не меншу суму.

Направляючи постановою від 23.06.2020 справу на новий розгляд в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди Верховний Суд зазначив про:

(1) неналежну правову оцінку судами наявних у справі доказів, зокрема контрактів №№ 1, 2 від 21.04.2006 та умов контракту на поставку взуття та напівфабрикатів з матеріалів замовника № 8;

(2) не дослідження обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи, а саме: чи виготовлявся товар під реалізацію, чи на замовлення з визначенням вартості товару;

(3) не врахування того, що за допомогою вилученого у Товариства обладнання ТОВ "Інгрід плюс" здійснювало виготовлення відповідної продукції протягом тривалого часу.

Тож судам попередніх інстанцій належало надати мотивовану оцінку кожному вагомому аргументу сторін, здійснити оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку частини другої статті 86 ГПК України.

На виконання вказівок Верховного Суду суди встановили наступне:

- між Закритим акціонерним товариством "Ужгородський механічний завод" (далі - АТ "Ужгородський механічний завод") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віма" було укладено договір оренди № 28/12 від 01.03.2006 з метою здійснення виробничої діяльності у приміщенні за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30. Термін дії вказаного договору закінчився 28.02.2007 та у встановленому законодавством порядку договір продовжено не було, а навпаки, розірвано за ініціативи орендодавця у зв`язку з систематичною несплатою позивачем орендної плати. Крім того, 02.07.2007 між ТОВ "Інгрід плюс" та АТ "Ужгородський механічний завод" укладено договір оренди тієї ж частини площ виробничого і побутового призначення корпуса №8 площею 1153,3 кв. м, які розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30, де і знаходилося вилучене обладнання для виготовлення взуття;

- у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що після 28.02.2007 позивач мав намір продовжувати строк дії договору оренди на здійснення виробничої діяльності на майбутнє. Разом з цим, за твердженнями позивача, зупинка виробничої діяльності в результаті вилучення бухгалтерської документації та обладнання відбулася лише 30.05.2007, тобто за декілька місяців після закінчення дії договору оренди;

- предметом контрактів №№ 1 та 2 від 21.04.2006 є придбання позивачем обладнання для виготовлення взуття. Тобто, вказані правочини і факт їх виконання не підтверджують розмір потенційного доходу позивача за визначений ним період (упущеної вигоди), а лише доводять здійснення закупівлі виробничого обладнання;

- предметом контракту на поставку взуття та напівфабрикатів з матеріалів замовника №8 є поставка позивачу сировини для виготовлення взуття, який, у свою чергу поставляє у зворотньому напрямку замовнику готову продукцію і заготовки для взуття. З умов даного контракту також не вбачається за можливе встановити потенційний дохід позивача, розрахований останнім, за період простою виробництва для доведення розміру упущеної вигоди, оскільки його загальна вартість становить 5 000 000,00 євро, а строк дії встановлено до 31.12.2007.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції погодився з позицією місцевого господарського суду, що надані позивачем докази у їх сукупності не підтверджують заявлений до стягнення розмір упущеної вигоди, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову в частині вимог у розмірі 929 026,02 євро.

Відтак, в основу оскаржуваних судових рішень у цій частині вимог покладено висновок, зокрема, про недоведеність позивачем наявності підстав стягнення упущеної вигоди, оскільки його вимоги базуються на розрахунку можливого прибутку у разі виконання ним договірних зобов`язань з контрагентами, однак такі розрахунки є теоретичними та мають вірогідний характер.

Обґрунтовуючи свої висновки суди в оскаржуваних судових рішеннях посилалися, серед іншого, на норми статті 225 ГК України.

Додатково апеляційний суд зазначив, що позивачем також не надано до матеріалів справи в обґрунтування розміру упущеної вигоди податкову звітність за період, який передував вилученню майна, та спірний період. Вказані докази могли б підтвердити обставини ведення господарської діяльності Товариства, зокрема, отримані доходи та здійснені витрати.

Втім, Касаційний господарський суд вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди з наступних підстав:

- судами не виконано вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.06.2020, щодо необхідності врахування того, що за допомогою вилученого у Товариства обладнання ТОВ "Інгрід плюс" здійснювало виготовлення відповідної продукції протягом тривалого часу. Так, ключові доводи скаржника впродовж всього розгляду справи зводилися до того, що якби в діяльність Товариства не втрутилася Прокуратура, його господарська діяльність так би і продовжувалася; попри це після отримання на зберігання належного позивачу обладнання в жовтні 2007 року ТОВ ТОВ "Інгрід плюс" уклало контракти на виготовлення взуття, завезло сировину, прийняло на роботу колишніх працівників Товариства, яких позивач змушений був звільнити, і на вказаному обладнанні вже в січні 2008 року стало здійснювати господарську діяльність, виготовляти продукцію та отримувати прибутки. Дані обставини, за твердженням позивача, підтверджуються судовими рішеннями, листами прокуратури, матеріалами службової перевірки та матеріалами кримінальної справи порушеної щодо директора ТОВ "Інгрід плюс" Малюка В.П за нестачу обладнання, яке було передано йому на відповідальне зберігання. Однак, наведені доводи Товариства залишились без належної правової оцінки судів попередніх інстанцій, відповідні обставини справи, всупереч вказівок Верховного Суду, не досліджувались;

- встановивши обставини розірвання договору оренди приміщення, де розміщувалося виробниче обладнання, та відсутності доказів на підтвердження того, що після 28.02.2007 позивач мав намір продовжувати строк дії договору оренди на здійснення виробничої діяльності на майбутнє, суди не дослідили належним чином обставини здійснення позивачем виробничої діяльності у період з дати розірвання договору оренди до дати відкриття кримінального провадження. Встановлення вказаних обставин має значення для розгляду вимог у цій частині, оскільки при розрахунку суми упущеної вигоди позивач доводив, що за період з червня 2006 року по травень 2007 року (до початку розслідування Прокуратурою кримінальної справи) Товариство виготовило 17 144 пари взуття і за це отримало доходи в сумі 83 196,30 євро. Отже, без встановлення на підставі наявних у справі доказів факту здійснення (чи його спростування) виробничої діяльності у період з дати розірвання договору оренди по травень 2007 року, висновки судів щодо недоведеності розміру упущеної вигоди, зокрема через розірвання договору оренди приміщень, є передчасними. Необхідність з`ясування наведених обставин має значення також для належної правової оцінки доводів позивача про те, що без втручання Прокуратури господарська діяльність Товариства так би і продовжувалася, у їх сукупності із встановленими судами обставинами того, що строк дії контракту на поставку взуття та напівфабрикатів з матеріалів замовника № 8 було визначено до 31.12.2007. Без встановлення вказаних обставин висновки судів попередніх інстанцій про неможливість встановлення потенційного доходу позивача, розрахованого останнім за період простою виробництва для доведення розміру упущеної вигоди, саме до 31.12.2007 є передчасним.

Таким чином, судами не виконано вказівки суду касаційної інстанції стосовно необхідності належної правової оцінки наявних у справі доказів та з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Наведене свідчить про передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо недоведеності заявленого до стягнення розміру упущеної вигоди.

За таких обставин, обґрунтованими є аргументи касаційної скарги Товариства, що судами попередніх інстанцій не досліджено у повному обсязі зібрані у справі докази.

Також суд вбачає обґрунтованими доводи скаржника (Товариства) про помилкове застосування судами положень статті 225 ГК України до спірних правовідносин, які мають характер деліктних.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди

Позивачем у справі є юридична особа.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Отже, у цій справі судам належало з`ясувати питання наявності чи відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої юридичній особі приниженням її ділової репутації.

Визначення терміну "ділова репутація" наведено у пункті 26 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 № 2664-III (зі змінами та доповненнями).

За змістом цієї норми діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства.

У силу статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як зазначалось вище, за змістом норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, у тому числі моральної, є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач.

Відтак, у цій частині вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовими особами Прокуратури, позивач мав довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили приниження ділової репутації, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Направляючи постановою від 23.06.2020 справу у вказаній частині на новий розгляд, Верховний Суд зауважив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суди виходили з того, що Товариством належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що йому як суб`єкту господарювання було дійсно завдано моральну шкоду, не вказано, якими діями Прокуратури було завдано таку шкоду; не надано розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого воно виходило, заявляючи вимогу про стягнення саме 1 000 000,00 грн. Проте зі змісту судових рішень вбачається, що суди, всупереч вимогам статті 86 ГПК України, не надали належної правової оцінки всім доказам у справі з урахуванням предмета судового розгляду.

За новим розглядом справи у частині вимог щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновків, що позивачем:

- належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що йому, як суб`єкту господарювання, було дійсно завдано моральну шкоду, а саме чи принижено його ділову репутацію, чи здійснено посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку тощо;

- не доведено, якими саме діями посадових осіб прокуратури було завдано моральну шкоду юридичній особі;

- не надано суду розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого виходив позивач, заявляючи вимогу про стягнення саме 1000000,00 грн моральної шкоди.

Колегія суддів касаційного суду вважає такі висновки передчасними, оскільки за результатами нового розгляду цієї справи, який був наслідком недостатнього дослідження в ній судами обставин і доказів, вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.06.2020, не виконано.

Так, впродовж всього розгляду справи ключові доводи позивача зводилися до того, що Товариство вказало в чому полягає моральна шкода, її розмір, особу, яка її заподіяла (Прокуратура) та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діяннями заподіювана шкоди. Оскільки моральна шкода є поняттям оціночним, суд мав виходити із засад "розумномті, виваженості та справедливості" сам визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача. Позивач стверджував, що в процесі дев`ятирічного розслідування кримінальної справи, вилучення та втрати обладнання для виробництва взуття була принижена ділова репутація позивача, яка формувалася з 1999 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у поданій за новим розглядом справи відповіді на відзив (т.с. 5, а.с. 174-178) позивач стверджував, що діяннями працівників Прокуратури ділова репутація позивача була принижена і навіть знищена. Товариство втратило документацію, яка містила комерційну таємницю, втратило засоби виробництва (обладнання), припинило виготовлення продукції, втратило замовників та більшість трудового колективу і фактично збанкрутіло. Крім цього, слідчим прокуратури, в процесі розслідування кримінальної справи, робилися запити до контрагентів позивача і органів з якими позивач контактував в процесі своєї діяльності (в тому числі до податкових та митних органів). Ці запити містили негативну інформацію про позивача і відповідно принижували його ділову репутацію.

Так, судова колегія Верховного Суду вважає, що вказані доводи, які наводились позивачем, не є очевидно необґрунтованими, що вимагало від судів попередніх інстанцій їх повного дослідження та надання їм належної оцінки і відображення у судовому рішенні.

Однак, наведені доводи скаржника (позивача у справі) та наявні у справі докази, що можуть підтвердити вказані обставини, залишились без належної правової оцінки.

Вказане свідчить про необґрунтованість та передчасність висновків суду першої інстанції про те, що позивачем (1) належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що йому, як суб`єкту господарювання, було дійсно завдано моральну шкоду, зокрема, чи принижено його ділову репутацію; (2) не доведено, якими саме діями посадових осіб прокуратури було завдано моральну шкоду юридичній особі.

Апеляційний суд вказаних помилок суду першої інстанції не виправив, відповідні обставини належним чином не дослідив.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди має бути визначеним потерпілою особою у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. При визначенні розміру моральної шкоди варто виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності, при чому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.

Ураховуючи наведене, касаційний суд погоджується з доводами Товариства про те, що ЦК України, як і інші законодавчі акти, не містить норми, що детально регламентують методику розрахунку - критерії визначення розмірів моральної шкоди суб`єкта господарювання. Тож, суд має враховувати принципи, засади цивільного законодавства та у разі неможливості точно встановити розмір справедливої компенсації моральної шкоди, який заявлено до стягнення, керуючись принципом справедливості, визначити розмір такої компенсації з урахуванням усіх обставин конкретної справи.

Таким чином, Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій не з`ясовано в повній мірі обставини щодо підтвердження факту приниження ділової репутації діяннями працівників Прокуратури (з урахуванням з`ясування у сукупності обставин дев`ятирічного розслідування кримінальної справи, закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості керівника Товариства; вилучення та втрати обладнання; втрати документації, припинення виготовлення продукції; втрати замовників; здійснення до контрагентів позивача і інших органів запитів, що містили негативну інформацію про Товариство тощо) та не досліджено належним чином пов`язані з аргументами відповідача докази.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Олюджіч проти Хорватії").

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржувані судові рішення у частинах розгляду вимог щодо відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди таким вимогам не відповідають, оскільки судами допущено неповне з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на обмеження, визначені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення, оскільки оцінка доказів та достовірне з`ясування усіх фактичних обставин виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених вказаною статтею процесуального закону.

З урахуванням вищезазначеного, суд касаційної інстанції вважає частково обґрунтованими підстави касаційного оскарження та погоджується з тими доводами Товариства, які відповідають висновкам суду, наведеним у мотивувальній частині цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги Прокуратури та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд не встановив порушення та невірного застосування норм права у частині відшкодування реальних збитків у розмірі 17090,00 євро (вартість повернутого обладнання у непридатному для використання стані).

Разом з тим, зважаючи на допущені судами порушення норм процесуального права щодо неповного дослідження зазначених вище обставин та доказів у справі у частині розгляду вимог про стягнення упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги Товариства та скасування судових рішень в цій частині з направленням матеріалів цієї справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене у цій постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, дати належну оцінку зібраним у справі доказам, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог закону ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 (в частині відмови у стягненні упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн) у справі № 910/10399/18 скасувати.

4. Справу № 910/10399/18 в скасованій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

5. У решті рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021 (в частині задоволення вимог про стягнення майнової шкоди у розмірі 17 090,00 євро) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К.М. Огороднік

Судді С.В. Жуков

Н.Г. Ткаченко