ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2022 р. Справа№ 910/7914/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Безрука Д.Д.,

за участю представників учасників справи:

представника скаржника Циби Р.А. - адвокат,

представника відповідача Наливайко Д.О. - адвокат

за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства Державної Компанії «Укрспецекспорт» - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство «Спецтехноекспорт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 (повне рішення складено 27.12.2021)

у справі № 910/7914/21 (суддя Приходько І.В.)

за позовом Дочірнього підприємства Державної Компанії «Укрспецекспорт» - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство «Спецтехноекспорт»

до Державного підприємства «Антонов»

про визнання частково недійсними окремих пунктів договору,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

У травні 2021 року Дочірнє підприємство Державної Компанії «Укрспецекспорт» - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство «Спецтехноекспорт» (далі - ДГЗП «Спецтехноекспорт») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Антонов» (далі - ДП «Антонов») про визнання частково недійсними пунктів 6.6 та 8.1 договору комісії № STE-1-156-Д/К-17 від 08.06.2018.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості обґрунтовані тим, що спірні пункти договору комісії, в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі суперечать приписам ч. 3 ст. 1016, 1018 та ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України та ставлять комісіонера в таке положення, у якому він безпідставно несе відповідальність за поведінку третьої особи, адже комісіонер може нести відповідальність перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, тільки в тому випадку, коли він поручився за виконання договору (делькредере).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що спірні пункти договору комісії не суперечать законодавству України, та відповідно не можуть бути визнані недійсними, адже, дані пункти договору комісії у їх взаємозв`язку із змістом інших положень означеного договору, закріпили саме зобов`язання позивача (а не третіх осіб), щодо контролю своєчасного відкриття акредитиву, своєчасного розкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву та перерахування цих коштів на користь відповідача у строк, визначений договором комісії.

Також суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України є недоречними, оскільки дані норми матеріального права регулюють правовідносини між комітентом та комісіонером лише за наявності фактичного невиконання умов договору саме третьою особою, тобто покупцем, а не комісіонером. Водночас порушення умов договору комісії та умов контракту в частині дотримання строків передачі продукції саме позивачем, а не відповідачем чи покупцем. Разом з цим, виконання обов`язку щодо своєчасного надходження грошових коштів від покупця до комісіонера та від комісіонера до комітента полягає саме на комісіонерові, як самостійному суб`єктові господарських правовідносин.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

У січні 2022 року ДГЗП «Спецтехноекспорт», не погодившись з ухваленим рішенням, звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Заявником було подано дві апеляційні скарги, які є ідентичними за змістом, а тому розглянуті судом як одна скарга.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2022 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДГЗП «Спецтехноекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021. Надано сторонам час для подачі відзиву та клопотань. Справу призначено до розгляду на 16.02.2022.

16.02.2022 у судовому засіданні було оголошено перерву до 16.03.2022.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

У зв`язку із запровадженим воєнним станом, розгляд справи 16.03.2022 не відбувся.

Надалі Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року № 2119-ІХ, від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 року № 2212-ІХ та від № 341/2022 від 17.05.2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, продовжувався строк запровадженого воєнного стану, зокрема, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 розгляд справи було призначено на 06.06.2022.

У судове засідання 06.06.2022 з`явилися представники сторін - позивача та відповідача.

Суд заслухав представників сторін, з`ясував обставини справи та перевірив їх доказами.

Представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, а рішення суду - скасувати. Представник відповідача заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

ДГЗП «Спецтехноекспорт» не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Скаржник зазначає, що закон пов`язує момент укладення договору з досягненням згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України). Оскільки предметом договору комісії було зобов`язання комісіонера продати майно (продукцію) комітента, а протокол узгодження розбіжностей від 07.08.2018 не містив умов про майно (продукцію), ні про його ціну, а згода сторін щодо таких умов погоджена лише в договорі комiсiп, який сторони підписали 08.06.2018, то саме в цей день вважається укладеним договір комісії.

Крім того, скаржник вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою положення п. 18.1 договору комісії, відповідно до якого цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Датою підписання договору комісії є 08.06.2018, а отже саме в цей день договір вважається укладеним.

Скаржник також зазначає, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції однобічно прийняв аргументи відповідача, з посиланням на пункт 6.5 договору комісії, про те, що під час приймання продукції за договором комісії для подальшої її поставки покупцю ДГЗП «Спецтехноекспорт» жодним чином не - повідомляло ДП «Антонов» про невиконання покупцем свого обов`язку щодо відкриття акредитиву у визначений контрактом строк.

Також скаржник вказує, що, по-перше, відкриття акредитиву не є обов`язком комісіонера - це обов`язок покупця. При цьому, комісіонер не має інструментів впливу на покупця, у разі порушення ним строків відкриття акредитиву, адже хоча умовами контракту і передбачено обов`язок покупця відкрити акредитив протягом 45 днів з моменту отримання повідомлення від продавця (комісіонера) про готовність продукції до постачання (п. 25.01 контракту), однак не передбачено відповідальність покупця за неналежне виконання цього обов`язку. По-друге, передбачена п. 6.5 договору комісії умова про перенесення терміну доставки продукції за контрактом у випадку не відкриття акредитиву покупцем є виключним правом комітента (відповідача), а тому, якщо під час виконання договору комісії відповідач із власних міркувань цим правом не скористався (не повідомив про своє рішення щодо перенесення терміну доставки продукції саме у зв`язку із затримкою відкриття акредитиву покупцем), то посилатись на положення зазначеного пункту договору комісії є абсолютно недоречно в рамках спору, предметом якого є визнання частково недійсними окремих пунктів договору. По-третє. вищезазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на помилковому розумінні співвідношення строку дії акредитива із строком перерахування валютної виручки комісіонером комітенту після поставки продукції.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

03.02.2022 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу з доказами надсилання іншому учаснику та в строк, встановлений судом. відзив прийнято до розгляду в порядку ст. 263 ГПК України.

Відповідач вказує, що за умови дотримання комісіонером вiдповiдних вказівок та доручень комітента, викладених в договорі комісії, в тому числi й щодо порядку відкриття і розкриття акредитиву, своєчасність розрахункiв мiж сторонами договору комісії та сторонами контракту гарантована. Тобто, у разі, якщо комісіонер дотримується вказівок та доручень комітента, проявляе належну увагу в правовідносинах з усіма учасниками поставки, проявляе сумлінність, то будуть вiдсутнi будь-які перепони для здійснення розрахункiв iз комітентом в 90 денний строк. З таким твердженням щодо достатності 90-денного строку для здійснення взаєморозрахунків погоджується й сам позивач.

ДП «АНТОНОВ» не погоджується із хибними доводами позивача, адже саме комісіонер повинен контролювати своєчасність та повноту надходження грошових коштів від покупця за контрактом, враховуючи встановлені строки розрахунків із комітентом по договору комісії. При цьому, комітент не може контролювати покупця, в тому числi й щодо своєчасності розрахунків, оскiльки вiн не є стороною контракту. Про це неодноразово наголошував представник відповідача під час розгляду даної справи в суді.

Вiдповiдач звертає увагу суду на те, що: 1) як на момент вчинення правочину, так і на сьогоднішній день відсутні фактичні обставини, з якими закон пов`язує визнання пунктів 6.6. та 8.1. договору комісії недійсним; 2) відсутній факт неправомірності дій відповідача (комітента) як при укладанні договору комісії, так і при його належному виконанні ним, адже відповідачем не порушено ані вимоги чинного законодавства при укладенні договору комісії, ані умови самого договору комісії при його виконанні в цілому; 3) оспорюванні пункти правочину вiдповiдають як актам цивільного законодавства в цілому, так і усталеній практиці комісійних правовідносин зокрема.

Додатково відповідач наголошує, що відсутність в договорі комісії обов`язку комісіонера розрахуватися із комітентом в 90-денний строк, має наслідком ризик неодержання комітентом від комісіонера грошових коштів взагалі, адже покупець може не розрахуватися за продукцію або розрахуватися через півроку, рік тощо на власний розсуд. А тому дані пункти договору комісії відповідач вважає істотними і по них обов`язковому порядку повинна бути досягнута згода сторін.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 08.06.2018 між ДП «Антонов» (комітент) та ДГЗП «Спецтехноекспорт» (комісіонер) укладено договір комісії № STE-1-156-Д/К-17 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого, у порядку та на умовах, визначених цим договором, комітент доручає комісіонерові, а комісіонер зобов`язується від свого імені, за дорученням та за рахунок комітента, за плату вчинити правочин (укласти зовнішньоекономічний контракт) щодо поставки (продажу) запчастин до військово-транспортних літаків Ан-32 (надалі - продукція), найменування, перелік та істотні умови якого визначаються сторонами в додатку № 1 до цього договору.

Передбачене п. 1.1 цього договору доручення комісіонер зобов`язується виконати на умовах, найбільш вигідних для комітента (п. 1.2 договору).

Пунктом 2.1 договору визначено, що комісіонер зобов`язаний виконати доручення комітента, визначене п. 1.1 цього договору протягом 360 календарних днів з моменту набуття чинності цим договором.

Відповідно до п. 3.1.1, 3.1.10, 3.1.15 договору комісіонер зобов`язується за дорученням та за рахунок комітента здійснити необхідну передконтрактну роботу та укласти контракт з покупцем на умовах, передбачених цим договором. У разі необхідності, та за попереднього письмового погодження з комітентом, вчинити інші (допоміжні) правочини, спрямовані на забезпечення виконання доручення комітента за цим договором, у тому числі шляхом залучення відповідних агентів. У термін протягом 10 робочих днів з дня виконання зобов`язань надати комітенту звіти комісіонера, а також копії документів, що його підтверджують, завірених печаткою комісіонера. Протягом 10 днів з дати підписання контракту з покупцем, надати комітенту завірену копію підписаного контракту.

Комітент у свою чергу зобов`язується, зокрема, передати на комісію відповідно до умов цього договору продукцію згідно з розділом 5 цього договору протягом строків вказаних в додатку № 1 до договору; сплатити комісіонеру комісійну плату на умовах, визначених розділом 7 цього договору; відшкодувати витрати, які здійснив комісіонер у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за цим договором на умовах, визначених розділом 9 цього договору (п. 3.2.1, 3.2.5, 3.2.6 договору).

Відповідно до п. 5.8, 5.9 договору приймання-передача продукції проводиться представниками комісіонера та комітента з оформленням акту приймання-передачі. Дата підписання акту приймання-передачі є підтвердженням виконання комітентом зобов`язань за даним договором в частині, що стосується передачі продукції комісіонеру для її реалізації покупцю.

Пунктом 7.1 договору визначено, що за виконання доручення, зазначеного в даному договорі комісіонер отримує комісійну плату (що включає в себе ПДВ, який підлягає сплаті комісіонером з отриманої комісійної плати), у розмірі 9% від загальної погодженої комітентом ціни продажу продукції за цим договором і складає 132 975, 00 доларів США.

Відповідно до п. 6.6. договору в редакції додаткової угоди № 1 від 05.04.2019 договору комісії сторони домовились, що оплата за поставлену продукцію здійснюється через банк покупця протягом 10 (десяти) банківських днів з дня подачі комісіонером документів у банк і така плата буде зарахована на банківський рахунок комітента протягом 10 банківських днів з дня подачі комісіонером документів в банк, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно з п. 5.8.

Згідно з п. 8.1 в редакції додаткової угоди № 1 від 05.04.2019 договору отримані грошові кошти за винятком комісійної плати комісіонеру та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 10 днів з моменту надходження коштів від покупця на його рахунок, але не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі згідно п. 5.8.

Сторони погодили, що перерахування грошових коштів за цим договором буде відбуватися у валюті контракту (п. 8.2 договору).

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даним позовом, позивач вказував, що положення п. 6.6. та 8.1. договору комісії, в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі, суперечать приписам ч. 3 ст. 1016, ст. 1018 та ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України та ставлять комісіонера в таке положення, у якому він безпідставно несе відповідальність за поведінку третьої особи, адже комісіонер може нести відповідальність перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, тільки в тому випадку, коли він поручився за виконання договору (делькредере).

У такому разі, якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату (ч. 2 ст. 1013 Цивільного кодексу України), однак, сторони договору комісії не укладали делькредере і позивач не отримував за це додаткову плату, а тому наявність оспорюваних умов п. 6.6. та 8.1. договору комісії порушує баланс відповідальності сторін та ставить комісіонера в диспропорційно невигідне становище, чим порушується його законний інтерес - бути відповідальним лише за свою поведінку, а не за поведінку третьої особи.

Відповідач вказував, що посилання позивача на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України є недоречними, оскільки дані норми матеріального права регулюють правовідносини між комітентом та комісіонером лише за наявності фактичного невиконання умов договору саме третьою особою, тобто, покупцем, а не комісіонером. Втім, відповідач вказує, що порушення умов договору комісії та умов контракту в частині дотримання строків передачі продукції допущено саме позивачем, а не відповідачем чи покупцем. Разом з цим, виконання обов`язку щодо своєчасного надходження грошових коштів від покупця до комісіонера та від комісіонера до комітента полягає саме на комісіонерові, як самостійному суб`єктові господарських правовідносин.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами склалися правовідносини з договору комісії. Спір у справі стосується відповідності окремих положень договору нормам законодавства та, відповідно, наявності або ж відсутності підстав для визнання таких положень недійсними.

Згідно з приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 217 цього Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Приписами ст. 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Підприємство має право реалізовувати самостійно всю продукцію на території України і за її межами, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

З матеріалів справи вбачається, що участь у тендері на поставку запасних частин для літака АН-32 для потреб інозамовника позивач приймав на підставі діючого сертифікату підтримки виробника від 11.02.2016 № 084/53, тобто ДП «Антонов».

Позивачем на адресу відповідача було надіслано лист від 15.03.2018 №31.1/75/2294-18 з проханням повернути підписані оригінали договорів комісії або надати до них наявні зауваження.

Повторним листом від 28.03.2018 № 31.1/105/2772-18 позивач звернувся до відповідача з проханням повернути підписані оригінали договорів комісії.

Також, листом від 12.04.2018 № 31.1/105/3299-18 позивач втретє нагадав відповідачу про необхідність надання оригіналів примірників договору комісії.

Скаржник вказує, що лише через три місяці потому як відповідачем вперше були вручені позивачу примірники договору комісії, останній повністю змінив структуру угоди, направивши відповідачу листом № 532/5004-18 від 08.05.2018 для підписання свій варіант угоди - замість договору комісії, договір купівлі-продажу.

Такий варіант угоди був не прийнятний для позивача, оскільки, в результаті купівлі-продажу в останнього формувалися надмірні податкові зобов`язання з податку на додану вартість, а також виникали неврегульовані питання гарантійних зобов`язань щодо якості продукції, про що було відомо відповідачу (позивач не являється сертифікованим виробником продукції).

Листом № 31.1/105/4616-18 від 30.05.2018 позивач повернув відповідачу запропоновані ним угоди купівлі-продажу та в черговий раз направив для підписання договори комісії.

За доводами скаржника, договір комісії був укладений в умовах, коли контракт на його виконання вже діяв, а строк, поставки продукції за контрактом спливав 13.09.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За приписами ст. 644 Цивільного кодексу України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Як відзначає відповідач, оскільки, пропозицію (оферту) укласти саме договір комісії було направлено йому 30.05.2018 разом із супровідним листом № 31.1/105/4616-18 у письмовій формі без зазначення строку для відповіді, то керуючись ч. 2 ст. 644 Цивільного кодексу України, ДП «Антонов» протягом необхідного для розгляду оферти і укладення договору строк надано позивачу письмову відповідь, яку було отримано його представником 26.06.2018. Згідно з указаним листом відповідач направив позивачу для підписання договір та попросив в можливо короткий термін його підписати і примірник договору повернути.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2018 за вх. № 7897-18 відповідачем було отримано лист позивача № 31.1/82/6242-18 від 25.07.2018, відповідно до якого останній направив на адресу ДП «Антонов» договір з протоколом узгодження розбіжностей № 1 від 11.07.2018.

За приписами ч. 4 - 6 ст. 181 Господарського кодексу України (в редакції чинній на час укладення договору) передбачено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Отже, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем у двадцятиденний строк з моменту отримання від позивача протоколу узгодження розбіжностей № 1 від 11.07.2018, який надійшов 30.07.2018 разом із супровідним листом позивача № 31.1/82/6242-18 від 25.07.2018, було розглянуто його, погоджено окремі умови та підтверджено у письмовій формі згоду шляхом складання власного протоколу розбіжностей № 1 від 07.08.2018, який було остаточно підписано позивачем 07.08.2018.

Крім того, положенням п. 18.3. договору сторони дійшли згоди, що після підписання цього договору всі попередні домовленості сторін (листування, попередні угоди, протоколи, інше), що так чи інакше суперечать умовам цього договору, втрачають силу.

З огляду на викладене, договір вважається укладеним сторонами 07.08.2018 після вирішення всіх переддоговірних спорів у позасудовому порядку, а тому, саме з цього часу у сторін виникли взаємні права та обов`язки по його виконанню, в той час, як всі попередні домовленості сторін після 07.08.2018 втратили юридичну силу. А тому доводи скаржника у вказаній частині щодо дати укладення договору визнаються необґрунтованими.

При цьому посилання скаржника на тривалий та ускладнений процес переговорів і узгоджень, затягування зі сторони відповідача та створення ним ускладнень в укладенні договору та інші аргументи визнаються безпідставними, оскільки самими сторонам в порядку ст. 6, 627 Цивільного кодексу України було погоджено дату укладення договору та його умови.

Отже, оскільки сторони дійшли остаточної згоди щодо усіх істотних умов договору 07.08.2018, то саме з цього часу у сторін виникли взаємні права і обов`язки по виконанню його умов.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що саме з даних фактичних обставин справи, зокрема, щодо періоду переддоговірних спорів та остаточного укладання договору комісії 07.08.2018, і виникли всі претензії позивача до відповідача, адже, контракт з інозамовником (покупцем) було укладено позивачем 13.03.2018 при тому, що питання відносно укладення договору комісії з ДП «Антонов» взагалі не розглядалося в момент підписання контракту з інозамовником.

Згідно з ч. 1 ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з цього, за своєю юридичною природою договір комісії № STE-1-156-Д/К-17 від 08.06.2018 є першочерговим у правовідносинах, що склалися між позивачем та відповідачем, та саме умов договору комісії зобов`язаний дотримуватись позивач, як комісіонер, адже, саме позивач зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента. А тому посилання скаржника на укладення ним контракту з інозамовником до укладення договору комісії є безпідставним, оскільки, укладаючи такий правочин, він діяв на власний ризик (ст. 42 Господарського кодексу України).

У пункту 6.3. договору комісії сторони дійшли згоди, що комітент доручає комісіонеру передбачити в контракті проведення платежів у наступному порядку:

- 100% загальної вартості продукції, поставленої за контрактом, буде сплачено з безвідкличного документарного подільного акредитиву, відкритого покупцем у Державному банку Індії. Акредитив буде виконаний і авізований у AT «Укрексімбанк». EXBSUAUX CHIPS UID 322313.

- Акредитив повинен бути відкритий покупцем на загальну вартість продукції протягом 45 (сорок п`ять) днів з дати отримання покупцем повідомлення про готовність продукції до відправки. Умови акредитиву повинні повністю відповідати умовам контракту.

- Акредитив повинен мати строк дії 90 (дев`яносто) днів з дати відкриття з можливістю продовження за умови згоди між комісіонером та покупцем. Часткове постачання та часткове використання акредитиву дозволяється.

- Оплата за продукцію буде здійснюватись покупцем після надання комісіонером у банк визначеного пакету документів.

Додатком № 1 до договору передбачено, що продукція повинна бути відвантажена протягом 330 днів з дати отримання копії контракту згідно пункту 3.1.15 даного договору.

Пунктом 6.6. в редакції додаткової угоди № 1 від 05.04.2019 договору комісії сторони домовились, що оплата за поставлену продукцію здійснюється через банк покупця протягом 10 (десяти) банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк і така плата буде зарахована на банківський рахунок комітента протягом 10 банківських днів з дня подачі комісіонером документів в Банк, але не пізніше 90 календарних днів після підписання Акту приймання-передачі згідно з п. 5.8.

Додатком № 1 до договору комісії визначено, що перша партія продукції, а саме, руль напряму (код продукції УКТ ЗЕД ) та кіль (код продукції УКТ ЗЕД ) загальною вартістю 492 500, 00 дол. США повинна бути відвантажена протягом 90 днів з дати отримання копії Контракту згідно п. 3.1.15 Договору, друга партія продукції загальною вартістю 492 500, 00 дол. США - протягом 330 днів з зазначеної дати, третя партія загальною вартістю 492500,00 дол. США - протягом 515 днів.

В подальшому, 17.01.2019 комітент передав, а комісіонер прийняв першу та другу партію продукції, а 21.02.2019 - третю партію продукції по узгодженій номенклатурі і цінам, що вказані в додатку № 1 до договору. Дані обставини були предметом розгляду судової справи № 910/6474/20. При цьому суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання скаржника на вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог, встановленням вказаних обставин, оскільки наведене є обставинами справи, які з`ясував суд під час розгляду справи, а не заявлені позивачем вимоги.

Так, п. 6.5. договору комісії сторони узгодили, що у разі якщо акредитив не відкритий покупцем у встановлений термін або не повного мірою відповідає умовам контракту, термін доставки продукції за контрактом буде автоматично перенесено на відповідний період часу, необхідний для відкриття акредитиву та/або ліквідації розбіжностей у ньому. В даному випадку комітент не несе відповідальність за несвоєчасну поставку продукції.

За умовами контракту поставка товару має здійснюватися у будь-якому випадку виключно після відкриття акредитиву, а оплата має відбуватись з безвідкличного документарного подільного акредитиву, що, в свою чергу, є розповсюдженою практикою у зовнішньоекономічних контрактах, оскільки такий спосіб здійснення розрахунків між контрагентами покликаний захистити як покупця, так і продавця.

Сторонами договору комісії чітко визначено, що строк поставки продукції (виробів) покупцю за контрактом буде відтермінований у разі не відкриття покупцем акредитиву у визначений контрактом строк, або у разі якщо відкритий акредитив не буде відповідати умовам контракту.

У свою чергу, відповідач вказує, що під час приймання продукції за договором комісії для подальшої її поставки покупцю - ДГЗП «Спецтехноекспорт» жодним чином не повідомляло ДП «Антонов» про невиконання покупцем свого обов`язку щодо відкриття акредитиву у визначений контрактом строк.

Відповідно, правомірним було очікування відповідача про те, що, передаючи продукцію позивачу, відповідач добросовісно сподівався, що позивачем дотримано усі умови контракту, у зв`язку з чим, останньому лише залишалось поставити продукцію покупцю, здійснити розкриття акредитиву та перевести отримані кошти ДП «Антонов» у визначений договором комісії строк.

За таких обставин, саме на скаржника покладено відповідний обов`язок по здійсненню контролю факту відкриття акредитиву, своєчасного розкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву та перерахування цих коштів на користь відповідача у строк, визначений договором комісії. Означений обов`язок зумовлюються тим, що передача продукції від відповідача до позивача та подальша її поставка покупцю можлива лише після відкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву покупцем, що визначено пунктом 6.5. договору комісії. А тому заперечення скаржника у вказаній частині визнаються необґрунтованими.

Оплата за контрактом між позивачем та покупцем здійснюється виключно з документарного подільного безвідкличного акредитиву, який на момент направлення позивачем продукції покупцю повинен вже бути відкритий.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні пункти договору комісії (а саме, п. 6.6. та 8.1. в частині обов`язку комісіонера перерахувати грошові кошти комітенту не пізніше 90 календарних днів після підписання акту приймання-передачі) не суперечать законодавству України, та відповідно не можуть бути визнані недійсними, адже, дані пункти договору комісії у їх взаємозв`язку із змістом інших положень означеного договору, закріпили саме зобов`язання позивача (а не третіх осіб), щодо контролю своєчасного відкриття акредитиву, своєчасного розкриття документарного подільного безвідкличного акредитиву та перерахування цих коштів на користь відповідача у строк, визначений договором комісії.

Таким чином, у разі належного виконання позивачем умов договору комісії акредитивна форма розрахунків за своєю природою виключає можливість для покупця не здійснити розрахунок за продукцію, а відповідно, виключно від дій позивача залежить своєчасність перерахування грошових коштів від позивача на користь відповідача.

Посилання скаржника на ст. 1016, 1018, 1022 Цивільного кодексу України є необґрунтованими, оскільки дані норми матеріального права регулюють правовідносини між комітентом та комісіонером лише за наявності фактичного невиконання умов договору саме третьою особою, тобто покупцем, а не комісіонером. З даних обставин справи вбачається порушення умов договору комісії та умов контракту в частині дотримання строків передачі продукції саме позивачем, а не відповідачем чи покупцем. Водночас, виконання обов`язку щодо своєчасного надходження грошових коштів від покупця до комісіонера та від комісіонера до комітента полягає саме на комісіонерові, як самостійному суб`єктові господарських правовідносин. За таких обставин, доводи скаржника визнаються необґрунтованими.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем, при зверненні з даним позовом, не доведено належними та допустимими засобами доказування обставини з якими обумовлюється можливість задоволення позовних вимог, в той час, як судом таких обставин не встановлено.

Про відсутність підстав для визнання відповідних пунктів договору недійсними дійшов і Верховний Суд у постанові від 30.05.2022 у справі № 910/8125/21 за подібних обставин справи (оскаржувалися аналогічні пункти договору з тих же підстав).

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пунктів договору, у зв`язку з недоведеністю заявником підстав недійсності оскаржуваних пунктів.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Державної Компанії «Укрспецекспорт» - Державне госпрозрахункове зовнішньоторгівельне підприємство «Спецтехноекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі № 910/7914/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2021 у справі №910/7914/21 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 09.06.2022.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім