ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 916/3351/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Губенко Н.М., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Коровай Л.В.;

за участю представників учасників справи:

відповідача - Золотоверхої М.С.;

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства «Міське капітальне будівництво»

на рішення Господарського суду Одеської області

(суддя - Рога Н.В.)

від 06.07.2021

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Головей В.М., судді - Колоколов С.І., Разюк Г.П.)

від 15.09.2021

у справі за позовом Комунального підприємства «Міське капітальне будівництво»

до Колективного підприємства «Будова»

про визнання угоди недійсною,

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. В листопаді 2020 року Комунальне підприємство «Міське капітальне будівництво» (надалі - КП «Міське капітальне будівництво», позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Колективного підприємства «Будова» (надалі - КП «Будова», відповідач) про визнання недійсною з моменту укладення Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2017.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджував, що директор КП «Міське капітальне будівництво» Смертенюк І.М. не підписував оспорюваної угоди, тому зарахування неможливе.

1.3. Відповідач у відзиві на позову заяву, заперечуючи проти позову стверджував, що:

- вчинення правочину між сторонами підтверджується наявністю не лише підписів, а і відтисків печаток юридичних осіб позивача та відповідача;

- печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин;

- визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України у зв`язку з підписанням договору особою, яка не мала на це повноважень та відсутністю волевиявлення власника, можливе лише у тому випадку, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину, проте у цій справі відбулося схвалення оспорюваного правочину. Також відповідач просив застосувати строк позовної давності.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. 10.10.2017 між КП «Міське капітальне будівництво» в особі директора Смертенюка І.М. та КП «Будова» укладено Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, за умовами якої сторони, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі ст. 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижчевказаних договорів:

а) Договір підряду від 14.10.2015, укладений між КП «Міське капітальне будівництво» та КП «Будова», за яким КП «Міське капітальне будівництво» є боржником з виконання зобов`язання в межах суми 4 529 900,40 грн;

б) Договір про співпрацю від 11.06.2015 та додаткова угода №1 від 09.10.2017 до Договору про співпрацю від 11.06.2015, укладені між КП «Міське капітальне будівництво» та КП «Будова», за яким КП «Будова» є боржником з виконання зобов`язання в межах суми 4 529 900,40 грн.

2.2. Сторони дійшли згоди, що станом на 10.10.2017 КП «Будова» є боржником по договору про співпрацю від 11.06.2015 на суму 4 529 900,40, КП «Міське капітальне будівництво» є боржником за договором підряду від 14.10.2015 на суму 4 529 900,40 грн (п. 1.1. Угоди).

2.3. Вказані у пункті 1.1. цієї Угоди зобов`язання сторін припиняються у повному обсязі, оскільки зустрічні вимоги є рівними (п. 1.2. Угоди).

2.4. Відповідно до пунктів 2 та 3 Угоди КП «Міське капітальне будівництво» з моменту набрання чинності цією Угодою не є зобов`язаним за Договором підряду від 14.10.2015, а КП «Будова» не є зобов`язаним за Договором про співпрацю від 11.06.2015.

2.5. Підписання цієї Угоди сторонами свідчить про відсутність будь-яких претензій одна до одної щодо зарахування зустрічних однорідних вимог.

2.6. Судами встановлено, що керівником КП «Міське капітальне будівництво» станом на 10.10.2017 був Смертенюк І.М., який мав повноваження на підписання Угоди від імені цього підприємства. Проте, як вбачається з висновку експерта № 19-1432, складеного 16.10.2019 судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені Смертенюк І.М. в Угоді про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2017 у графі «Директор И.М. Смертенюк», виконаний не Смертенюком І.М., а іншою особою.

2.7. Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Угоди від 10.10.2017 сторони за цією Угодою вчинили відповідні дії. Так позивачем в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 151 та 631 за період з 10.10.2015 по 31.12.2017 відображено суму 4 529 900,40 грн, яка повністю співпадає із сумою, зазначеною в Угоді від 10.10.2017, що було встановлено за результатами проведення перевірки Головним управлінням ДФС в Одеській області КП «Міське капітальне будівництво» та оформлено Актом про результати документальної планової перевірки КП «Міське капітальне будівництво» за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 від 23.05.2018.

2.8. Тобто, КП «Міське капітальне будівництво» було вчинено дії щодо відображення у бухгалтерському обліку зобов`язання на суму 4 529 900,40 грн.

3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.07.2021, яке залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2021, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

3.2. Суди виходили з того, що схвалення позивачем правочину, вчиненого від її імені неуповноваженим представником, унеможливлює визнання його недійсним відповідно до статті 241 ЦК України, оскільки:

- на виконання Угоди сторони вчинили дії щодо її схвалення, а саме: позивач в оборотно-сальдовій відомості відобразив суму 4 529 900,40 грн, яка повністю співпадає із сумою, зазначеною в Угоді, що підтверджується актом Головного управління ДФС в Одеській області про результати документальної планової перевірки позивача; Угоду позивач відобразив у податковому звіті, що підтверджується податковими повідомленнями-рішеннями;

- Угода скріплена печаткою позивача, а докази її неправомірного застосування чи незаконного заволодіння відсутні.

3.3. Крім того, суди вказали про недоцільність застосування позовної давності.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження

4.1. 05.11.2021 позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати та провадження у справі закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

4.2. Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1 та 4 частини 2 статті 287 ГПК України.

4.3. В обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник зазначав, що суди неправильно застосували норми, зокрема:

- статей 92, 241 ЦК України, оскільки директор Смертенюк І.М. після підписання Угоди невстановленою особою не вчиняв дій, які би свідчили про її схвалення, а бухгалтер не є органом чи представником юридичної особи, при вчиненні дій якого відбулося схвалення правочину. Суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16, від 15.01.2020 у справі № 924/491/17, що схвалення правочину повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення;

- статті 58-1 ГК України, оскільки суди не встановили факт проставлення печатки в Угоді саме директором позивача, а наявність самої печатки не є підставою для застосування статті 241 ЦК України, і не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26.04.2021 у справі № 910/1069/20 та від 28.05.2020 у справі № 902/439/19, що наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків;

- статей 202, 203, 205, 207, 215 ЦК України, оскільки суди встановили волевиявлення юридичної особи через дії іншої особи, яка не є її уповноваженим представником, та не врахували висновки, викладені у пунктах 7.1.-7.28. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

4.4. В обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник вважає, що суди порушили норми статті 76 цього Кодексу щодо належності доказів, оскільки:

- відображення господарської операції у бухгалтерських проводках та фінансовому звіті, які не містять інформації про Угоду, є неналежними доказами;

- суди послалися на податкові повідомлення-рішення та інформацію, які містяться в них та які оскаржуються в адміністративному суді. При цьому, повідомлення - рішення не досліджувалися в судовому засіданні та відсутні в матеріалах справи.

4.5. У відзиві на касаційну скаргу представник КП «Будова» просило касаційну скаргу КП «Міське капітальне будівництво» залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

5.2. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

5.3. Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 цього ж Кодексу).

5.4. Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі, вступаючи в правовідносини з третіми особами.

5.5. Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

5.6. На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

5.7. Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча би відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

5.8. Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

5.9. КП «Міське капітальне будівництво» вважає, що оскільки Угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2017 підписана не його директором Смертенюком І.М., то вона не може породжувати будь-яких договірних зобов`язань для позивача.

5.10. Суди попередніх інстанцій не погодилися з наведеними позивачем доводами, відмовивши йому у визнанні недійсним цієї угоди, оскільки встановили наявність вчинення позивачем дій, які свідчать про виконання цього договору та його схвалення.

5.11. Так, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач при підписанні оспорюваного договору використовував печатку КП «Міське капітальне будівництво».

5.12. Печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, тому, встановивши наявність відбитку печатки позивача, а також враховуючи відсутність доказів неправомірного використання печатки підприємства, доказів проведення службового розслідування та звернення до правоохоронних органів щодо незаконного заволодіння печаткою підприємства, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що печатка КП «Міське капітальне будівництво» на час укладання оскаржуваної угоди була у позивача та останній розпоряджався нею на власний розсуд, протилежних доказів на спростування вищевикладеного позивачем до суду не надано (аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19).

5.13. Судами попередніх інстанцій встановлено існування між сторонами відносин, спрямованих на виконання Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.10.2017.

5.14. Суд касаційної інстанції зауважує, що статтею 601 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

5.15. Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки так званого часткового зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. В такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

5.16. Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (п. 29, 30 постанови ОП КГС від 22.01.2021 у справі №910/11116/19).

5.17. Суд касаційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо недійсності угоди про зарахування зустрічних вимог, оскільки за своєю природою зарахування зустрічних вимог - це односторонній правочин і зобов`язання припиняються навіть за заявою однієї сторони.

5.18. За таких обставин наявність чи відсутність підпису на оскаржуваній угоді не має значення для юридичної сили цього правочину про зарахування, а позивач, в свою чергу, може заперечувати проти зарахування лише з підстав відсутності для його проведення.

5.19. Посилання скаржника на необхідність врахування правових позицій, що викладені у постановах Верховного Суду, є недоцільним з огляду на таке.

5.20. У справі, що переглядається, предметом спору є визнання недійсною угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі статті 203, частини 2 статті 207 та частини 1 статті 215 ЦК України у зв`язку з підписанням її неуповноваженою особою. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, виходили з того, що позивачем було вчинено дії щодо схвалення оспорюваної Угоди.

5.21. У справі № 145/2047/16-ц, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, фізична особа зверталася до суду з позовом до СФГ «Терра» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок на тій підставі, що договорів оренди вона не укладала і не підписувала, волевиявлення та наміру на їх укладення не мала, а підписи в оспорюваних договорах та актах приймання-передачі земельних ділянок вчинені іншою особою.

5.22. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував.

5.23. Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

5.24. Тобто ця постанова Великої Палати Верховного Суду, висновки якої, на думку скаржника, не були враховані судом апеляційної інстанції, стосується оскарження фізичною особою правочинів щодо оренди земельних ділянок і фактично наміром останньої у цій справі було повернення цих земельних ділянок. Слід також наголосити на тому, що, оспорюючи договори оренди земельних ділянок на тій підставі, що позивач їх не укладав і не підписував, позивачем у справі № 145/2047/16-ц була фізична особа, яка не може мати печатки, на відміну від позивача у справі, що розглядається, яким є юридична особа (вказаний висновок викладено у постанові ВС від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19).

5.25. У справі № 910/8794/16 предметом зустрічного позову були вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг з підстав перевищення директором повноважень при його підписанні.

5.26. У вказаній справі Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність схвалення оспорюваного правочину, оскільки під час підписання актів прийняття-передачі наданих послуг від 01.11.2015, 01.12.2015 та 04.01.2016 директор також перевищив обсяг права на здійснення повноважень.

5.27. У справі № 924/491/17 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для визнання оспорюваного договору поруки недійсним, оскільки генеральним директором під час укладення договору поруки перевищено свої повноваження, а контрагенти, в свою чергу, були ознайомлені з обсягом його повноважень. Крім того, у справі № 924/491/17 суди вказали про відсутність схвалення позивачем правочину будь-якими діями, які б свідчили про прийняття спірного правочину до виконання.

5.28. В той час, у справі, що переглядається, суди встановили наявність дій позивача щодо схвалення оспорюваного правочину.

5.29. У справі № 910/1069/20 суд касаційної інстанції погодився з висновками судів, що оспорюваний договір укладений поза межами волевиявлення позивача, не відповідає внутрішній волі позивача та, відповідно, є недійсним правочином у силу положень статті 215 ЦК України. Обставин схвалення оспорюваного правочину встановлено не було.

5.30. Посилання скаржника, що у постанові від 26.04.2021 у справі № 910/1069/20 Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків, є безпідставним, оскільки у справі № 910/1069/20, на відміну від справи, що переглядається, суди встановили, що проставлені у документах печатки, нанесені не кліше печатки позивача, наданої у якості порівняльного матеріалу, а іншим кліше.

5.31. У справі № 902/439/19 Верховний Суд дійшов висновку, що оспорюваний договір був укладений представником, який мав відповідні повноваження на його укладання на підставі нотаріально посвідченої довіреності, тобто вчинив правочин без перевищення повноважень, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

5.32. У касаційній скарзі скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій в порушення норми статті 76 ГПК України, що відображення господарської операції у бухгалтерських проводках та фінансовому звіті, які не містять інформації про Угоду не є належними доказами, а також, що податкові повідомлення-рішення та інформація, які містяться в них не досліджувалися в судовому засіданні та відсутні в матеріалах справи.

5.33. Верховний Суд, розглянувши доводи скаржника, що відображення господарської операції у бухгалтерських проводках та фінансовому звіті, які не містять інформації про Угоду не є належними доказами, їх відхиляє, оскільки суд касаційної інстанції в межах наданих повноважень не здійснює оцінку та переоцінку доказів.

5.34. Твердження скаржника щодо недослідження в судовому засіданні податкових повідомлень-рішень та встановлення на підставі цих доказів обставин справи, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки обставини схвалення оспорюваного правочину були встановлені судами попередніх інстанцій не лише на підставі цих доказів.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

6.2. Відповідно до частини 1 статті 309 зазначеного Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення та постанова судів попередніх інстанцій ухвалені із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

7. Розподіл судових витрат

7.1. З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з статтею 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Міське капітальне будівництво» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у справі № 916/3351/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова

Судді Н. Губенко

Л. Стратієнко