ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року Справа № 906/527/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 грудня 2021 року по справі №906/527/21

час та місце ухвалення рішення: 14 грудня 2021 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 15:40 год; повний текст рішення складено 4 січня 2022 року

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз збут"

про стягнення 310 449 грн 17 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Оніщук В.М.

від Відповідача - Козир В.К.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (надалі Позивач) звернулося в Господарський суд Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомиргаз Збут" (надалі - Відповідач) про стягнення: заборгованості в розмірі 242172 грн 01 коп. щодо оплати наданих у період січень 2018 року квітень 2019 року послуг згідно договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П012 від 1 липня 2015 року; 40292 грн 10 коп. пені; 13909 грн 3% річних від простроченої суми; 14075 грн 52 коп. інфляційних втрат.

В обгрунтування позовної заяви Позивач посилався на невиконання Відповідачем умов договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П012 від 1 липня 2015 року (надалі - Договір). На виконання умов Договору Позивач надав у період з січня 2018 року по квітень 2019 року Відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу на загальну суму 2068617 грн 99 коп..

Відповідач надані у період лютий-квітень місяців 2019 року послуги не оплатив, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 242172,01 грн.

10 грудня 2019 року сторонами було укладено Угоду про розірвання договору №/П012, якою визначено, що з 01 травня 2019 року зобов`язання сторін, що виникають із договору, припиняються, окрім фінансових зобов`язань, що виникли в період дії договору і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками в цій частині.

За порушення виконання зобов`язань Позивач нарахував до стягнення з Відповідача 40292,10 грн. пені, 13909,55 грн. 3% річних та 14075,52 грн. інфляційних.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14 грудня 2021 року відмовлено в задоволені позову Позивача до Відповідача.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що судом встановлено факт виникнення у Відповідача заборгованості перед Позивачем в сумі 242112 грн 01 коп. за послуги з транспортування природного газу надані в період лютий-квітень 2019 року, тому позовні вимоги Позивача про стягнення суми основного боргу у розмірі 242112 грн 01 коп. є законними та обґрунтованими.

Разом з тим, як зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, Відповідачем під час розгляду справи заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якому, посилаючись на висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2020 року в справі №920/206/19 та від 23 липня 2020 року в справі №920/180/19 зазначив, що до спірних правовідносин має бути застосована спеціальна позовна давність, встановлена частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України.

Також, місцевим господарським судом в своєму рішенні зазначено, що приписами типових договорів транспортування природного газу, на підставі яких сторонами укладені договори №/П012 від 1 липня 2015 року та № від 17 грудня 2015 року визначено, що остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця наступного за звітним, оплата за транспортування природного газу за період з лютого 2019 року по квітень 2019 року мала бути проведена до 20 березня 2019 року, до 20 квітня 2019 року та до 20 травня 2019 року. Відповідно суд першої інстанції вказав, що шестимісячний строк позовної давності для звернення Позивача до суду з вимогою про стягнення сум основної заборгованості за надані послуги сплив 21 вересня 2019 року, 21 жовтня 2019 року та 21 листопада 2019 року.

Місцевим господарським судом в оспорюваному рішенні зазначено, що відповідно шестимісячний строк позовної давності для звернення Позивача до суду з вимогою про стягнення сум основної заборгованості за надані послуги сплив 21 вересня 2019 року, 21 жовтня 2019 року та 21 листопада 2019 року. Як вбачається з відтиску поштового штемпеля на конверті, в якому позовні матеріали надійшли до суду, та опису вкладення в цінний лист, Позивач звернувся до суду 14 травня 2021 року, тобто поза межами шестимісячного строку позовної давності.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач зауважує, що категорично неприпустимим є застосування вказаних норм права до правовідносин із транспортування саме природного газу взагалі, в силу того, що у питанні транспортування природного газу, як продукції, існує різниця між наданням послуг з його транспортування та перевезенням як вантажу, у зв`язку з чим такі правовідносини мають різну правову природу. Також апелянт зазначає про те, що Договір транспортування природного газу від 1 липня 2015 року № /П012 за своєю правовою природою є самостійним видом договору про надання послуг, поняття якого визначено спеціальним законодавством, зокрема, у Кодексі газотранспортної системи, Законі України «Про ринок природного газу» та зміст якого, визначений на основі типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони Договору не виступають по відношенню один до одного перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, а на правовідносини, що виникають із Договору поширюються загальні положення щодо договорів про надання послуг.

Також апелянт зазначає, що діяльність Позивача жодним чином не регламентується транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 лютого 2022 року справу №906/527/21 прийнято до провадження суду та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 лютого 2022 року призначено справу № 906/527/21 до розгляду на 30 березня 2022 року об 15:00 год..

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу Позивача (том 2, а.с. 122-129), в котрому Відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги Позивача та просить залишити без змін рішення суду. Також, Відповідач зазначає, що під час розгляду даної справи судом встановлено, що між сторонами укладений договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № №/П012. Враховуючи те, що між сторонами укладений договір на транспортування продукції трубопроводами, за умовами якого здійснюється переміщення продукції виробничо-технічного призначення трубопроводами, то на переконання Відповідача, з огляду на об`єктивні ознаки цієї діяльності, вона підпадає під визначення перевезення вантажів закріплене в статті 306 Господарського кодексу України, а відтак на нього, разом із нормами Цивільного кодексу України, статею 21 Законів України «Про транспорт», статтями 2 та 4 «Про трубопровідний транспорт», «Про ринок природного газу» та інших законодавчих актів поширюються й норми Господарського кодексу України, зокрема, в частині правового регулювання перевезення вантажів, а укладеному договору притаманні риси, у тому числі договору перевезення. За таких обставин, Відповідач вважає, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення статтей 305, 306, 315 Господарського кодексу України.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 21 березня 2022 року від Позивача надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Бучинської Г.Б., на підставі Службової записки головуючого судді по даній справі, розпорядженням керівника апарату суду від 29 березня 2022 року за №01-05/112 призначено заміну судді-члена колегії в справі №906/527/21.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В..

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 29 березня 2022 року прийнято справу №906/527/21 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В..

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 29 березня 2022 року задоволено клопотання Позивача та призначено судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (том 2, а.с. 169).

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 30 березня 2022 року, з підстав зазначених у даній ухвалі, розгляд апеляційної скарги відкладено на 18 травня 2022 року об 14:00 год.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Позивача надійшли письмові пояснення, в яких Позивач просив задоволити апеляційну скаргу Позивача та скасувати рішення суду, прийнявши нове рішення про задоволення позовних вимог. Позивач в письмових поясненнях зазначив, що підставами для стягнення заборгованості з Відповідача по справі №906/527/21 є договір укладений між Позивачем та Відповідачем після 2015 року, а саме 1 липня 2015 року. При цьому, Позивач покликається на позицію яка наведена в окремій думці постанови Верховного Суду від 18 лютого 2022 року по справі №918/450/21, в якій зазначено про неможливість застосування спеціальної позовної давності, відповідно до частини 5 статті 315 Господарського кодексу України, у шість місяців, яка стосується виключно договорів транспортування природного газу магістральними трубопроводами в редакції договорів транспортування природного газу, яка діяла як єдина можлива до 2015 року до набрання чинності Законом України «Про ринок природного газу».

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 18 травня 2022 року, з підстав, наведених у даній ухвалі, оголошено перерву в судовому засіданні до 6 червня 2022 року об 14:00 год..

На адресу Північно-апеляційного господарського суду від Відповідача надійшли письмові пояснення в яких представник Відповідача вказав, що предметом розгляду судової справи №918/450/20 є стягнення заборгованості за послуги балансування з Оператора ГРМ, який в силу визначених приписів Кодексу газорозподільних систем, зобов`язаний здійснювати фізичне та віртуальне балансування своїх газопроводів із магістральними газопроводами Оператора TTC в точках виходу та входу (в даному випадку Позивача) для підтримання постійного тиску в газових мережах. Необхідно зазначити, що на відміну від судової справи № 918/450/20 Відповідач є постачальником природного газу, а предметом спору справи № 906/527/21 є виключно транспортування природного газу, а не послуга балансування яка надавалась Оператору ГРМ AT «РІВНЕГАЗ» та була предметом розгляду судової справи №918/450/20. Крім того, представник Відповідача вказав, що окрема думка суддів Верховного Суду на яку посилається Позивач, саме в частині застосування статті 315 Господарського кодексу України, не була предметом розгляду при винесенні судових рішень судів всіх інстанції у справі № 918/450/20, оскільки від сторін по цій справі не заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності, а відмови в задоволенні позовних вимог судів першої та апеляційної інстанції обгрунтовувалися відсутністю підписаних додатків до договору та актів балансування.

В судових засіданнях від 18 травня та від 6 червня 2022 року, які були проведено в режимі відеоконференції, представник Позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Зазначив, що в окремій думці постанови Верховного Суду від 18 лютого 2022 року по справі №918/450/21 зазначено про те, що застосування спеціальної позовної давності відповідно до частини 5 статті 315 Господарського кодексу України у шість місяців стосується виключно договорів транспортування природного газу магістральними трубопроводами в редакції договорів транспортування природного газу, яка діяла як єдина можлива до 2015 року до набрання чинності Законом України «Про ринок природного газу». Як вказує представник Позивача категорично неприпустимим є застосування вказаних норм права до правовідносин із транспортування саме природного газу взагалі, в силу того, що у питанні транспортування природного газу, як продукції, існує різниця між наданням послуг з його транспортування та перевезенням як вантажу, у зв`язку з чим такі правовідносини мають різну правову природу. Також апелянт зазначає про те, що Договір транспортування природного газу від 1 липня 2015 року № /П012 за своєю правовою природою є самостійним видом договору про надання послуг, поняття якого визначено спеціальним законодавством, зокрема, у Кодексі газотранспортної системи, Законі України «Про ринок природного газу» та зміст якого, визначений на основі типового договору, затвердженого органом державної влади, сторони Договору не виступають по відношенню один до одного перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, а на правовідносини, що виникають із Договору поширюються загальні положення щодо договорів про надання послуг.

В судових засіданнях від 18 травня та від 6 червня 2022 року представник Відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому, представник Відповідача вказав, що між сторонами укладений договір на транспортування продукції трубопроводами, за умовами якого здійснюється переміщення продукції виробничо-технічного призначення трубопроводами та з огляду на об`єктивні ознаки цієї діяльності, вона підпадає під визначення перевезення вантажів закріплене в статті 306 Господарського кодексу України, а відтак на нього, разом із нормами Цивільного кодексу України, статті 21 Законів України «Про транспорт», статті 2 та статті 4 «Про трубопровідний транспорт», «Про ринок природного газу» та інших законодавчих актів поширюються й норми Господарського кодексу України, зокрема, в частині правового регулювання перевезення вантажів, а укладеному договору притаманні риси, у тому числі договору перевезення. Крім того, представник Відповідача вказав, що окрема думка суддів Верховного Суду на яку посилається Позивач, саме в частині застосування статті 315 Господарського кодексу України, не була предметом розгляду при винесенні судових рішень судів всіх інстанції у справі № 918/450/20, оскільки від сторін по цій справі не заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності, а відмови в задоволенні позовних вимог судів першої та апеляційної інстанції обгрунтовувалися відсутністю підписаних додатків до договору та актів балансування. Крім того, представник Відповідача подав заперечення на письмові пояснення Позивача, в котрих зазначив, що до уваги має братися позиці Верховного суду наведена в постановах, а не в окремій думці, а також представник Відповідача зазначив про те, що дані відносини є зовсім різними по своєму змісту та суті.

Заслухавши пояснення представника Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Позивача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 1 липня 2015 року у відповідності з вимогами Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" між Позивачем та Відповідачем укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П012 (надалі Договір; том 1, а.с.19-25).

Згідно пункту 1.1 Договору, Позивач зобов`язався надати Відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу Відповідача від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а Відповідач зобов`язався внести плату за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами цього Договору.

Відповідно до пункту 3.1 Договору, послуги з транспортування природного газу оформлюються Позивачем і Відповідачем актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами (надалі - акти наданих послуг).

Пунктом 3.4 Договору визначено, що акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків Відповідача з Позивачем.

В силу дії пункту 5.5 Договору, остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Відповідачем до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Пунктом 7.3 Договору встановлено, що у разі порушення Відповідачем строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із Відповідача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У відповідності до пункту 11.1 Договору, цей Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє в частині транспортування газу з 1 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов`язань за цим договором.

Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Відповідачем разом із відзивом на позовну заяву подану суду першої інстанції Договір укладений 17 грудня 2015 року на виконання приписів Закону України "Про ринок природного газу" та Кодексу газотранспортної системи було укладено договір № від 17 грудня 2015 року (надалі Договір від 17 грудня 2015 року; том 1, а.с. 104-114).

За умовами пункту 2.1 Договору від 17 грудня 2015 року, Позивач надає Відповідачу послуги транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а Відповідач сплачує оператору встановлену в цьому Договорі вартість таких послуг.

Даний договір укладено у відповідності до Типового договору на транспортування природного газу, який був затверджений постановою НКРЕКП №2497 від 30 вересня 2015 року, згідно якої зобов`язано суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог вказаного Типового договору на транспортування природного газу.

Колегією суддів встановлено, що в період з січня 2018 року по квітень 2019 року Відповідачу надані послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу за актами наданих послуг на загальну суму 2068617 грн 99 коп. (том 1, а.с.27-41).

Згідно банківських виписок по особовому рахунку, Відповідачем надані послуги оплачені частково на суму 2047761 грн 81 коп. (том 2, а.с. 7-70).

При цьому Відповідачем не сплачено Позивачу вартість послуг транспортування за наступними актами:

· акт № 02-19-/П012 наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 28 лютого 2019 року на суму 118 403 грн 92 коп.;

· акт № 03-19-/П012 наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31 березня 2019 року на суму 84 896 грн 46 коп.;

· акт № 04-19-/П012 наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 30 квітня 2019 року на суму 38 871 грн 62 коп..

Таким чином, заборгованість Відповідача за надані послуги транспортування природного газу за лютий-квітень 2019 року склала 242172 грн 01 коп..

Позивач вказує, що послуги транспортування надані в лютому-квітні 2019 року на суму 242112 грн 01 коп. надані на виконання умов Договору №/П012 від 1 липня 2015 року.

Листом від 21 грудня 2018 року Відповідач повідомив Позивача про намір припинити дію Договору від 1 липня 2015 року саме з 1 лютого 2019 року, вказавши, що останнім днем дії Договору вважає 31 січня 2019 року (том 1, а.с.115).

У відповіді на вказаний лист від 18 січня 2019 року Позивач вказав про недотримання Відповідачем приписів пункту 11.1 Договору щодо строку повідомлення про його припинення, тому вважав договір таким, що продовжує діяти до 31 грудня 2019 року (том 1, а.с. 116).

Листом від 29 січня 2021 року Відповідач просив оформити акт наданих послуг за лютий 2019 року за Договором від 17 грудня 2015 року, оскільки договір №/П012 вважає припиненим (том 1, а.с.117).

Листами від 22 березня 2019 року, від 24 квітня 2019 року, від 21 травня 2019 року Відповідач, надіслані Позивачем акти наданих послуг за лютий-квітень 2019 року, повернув та просив оформити їх згідно Договору від 17 грудня 2015 року (том 1, а.с.120-124).

10 грудня 2019 року сторонами укладено угоду про розірвання Договору від 1 липня 2015 року, в якій сторони погодили, що з 1 травня 2019 року зобов`язання сторін, що виникають із Договору, припиняються, окрім фінансових зобов`язань, що виникли в період дії договору і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками в цій частині (том 1, а.с. 26).

18 березня 2021 року сторонами підписано акт звіряння, в якому, в тому числі, включено заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором від 17 грудня 2015 року в сумі 242172 грн 01 коп. (том 1, а.с.125).

У зв`язку з непроведенням Відповідачем остаточних розрахунків за надані послуги, Позивач з метою захисту порушеного, на його думку права, звернувся з позовом до Відповідача про стягнення 242172 грн 01 коп. заборгованості за послуги з транспортування природного газу за Договором від 1 липня 2015 року за лютий-квітень 2019 року, 40292 грн 10 коп. пені, нарахованої за період з 3 січня 2019 року по 17 грудня 2020 року, 13909 грн 55 коп. 3% річних за період з 20 лютого 2018 року по 17 грудня 2020 року та 14075 грн 52 коп. інфляційних за період березень 2018 року жовтень 2020 року.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із відповідальністю за порушення строків оплати за переданий природний газ, регулювання яких здійснюється Законом України Про засади функціонування ринку природного газу, Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України.

В силу дії частини 1 статті 32 Закону "Про ринок природного газу" (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних відносин) транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 32 Закону "Про ринок природного газу" передбачено, що за договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору на транспортування природного газу магістральними газопроводами є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень статтей 4, 173-175 і частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Договору, є господарськими зобов`язаннями, а згідно з приписами статей 193 Господарського кодексу України, статтей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписи частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 202 Господарського кодексу України та статтею 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

З поданої Позивачем апеляційної скарги, вбачається що всі заперечення зводяться до того, що Договір від 1 липня 2015 року за своїм суб`єктивним складом відповідає договору про надання послуг відповідно статті 901 Цивільного кодексу України, тобто на переконання Позивача транспортування природного газу не є договором перевезення вантажу, з приводу чого колегія суддів дослідивши обставини справи в розрізі нормативного-правового регулювання даних правовідносин зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджується, що Позивач надав Відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу Відповідача на загальну суму 2068617 грн 99 коп., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг (том 1, а.с.27-41).

Відповідач надані послуги оплатив частково, в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за надані в період лютого-квітня місяців 2019 року послуги на суму 242172 грн 01 коп. (предметом спору в даній справі є стягнення коштів, як заборгованості, пені, річних та інфляційний втрат за Договором від 1 липня 2015 року).

При цьому, Позивач стверджує, що послуги транспортування надані в лютому-квітні місяцях 2019 року на суму 242172 грн 01 коп. саме на виконання умов Договору від 1 липня 2015 року (предметом спору в даній справі є саме стягнення коштів як заборгованості, пені, річних та інфляційних втрат за Договором від 1 липня 2015 року; при цьому Позивачем під час розгляду справи в місцевому господарському суді позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися).

Водночас, Відповідач вважає, що послуги з транспортування природного газу магістральними газопроводами у період лютий-квітень 2019 року надавалися на підставі Договору № від 17 грудня 2015 року (при цьому Відповідач погоджується із сумою, яку вказав Позивач за транспортування природного газу за вказаний період; том 1, а.с. 101).

З приводу вказаних доводів колегія суду зазначає наступне.

Договір від 1 липня 2015 року укладений сторонами на виконання вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" у відповідності до типового договору, затвердженого постановою Національної комісії з регулювання електроенергетики від 22 вересня 2011 року №1579 "Про затвердження Типового договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами".

Договір від 17 грудня 2015 року укладено відповідно до вимог Закону України "Про ринок природного газу", Кодексу ГТС, типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2497 "Про затвердження Типового договору транспортування природного газу".

При цьому, колегія суду зазначає, що відповідно до пунктів. 4, 5 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити в тому числі й зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Визначаючи предмет та підстави позову у даній справі, Позивач посилався на порушення Відповідачем умов Договору саме від 1 липня 2015 року (том 1, а.с. 1; додавши копію такого Договору) в частині виконання Відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати заборгованості за надані послуги транспортування природного газу.

При цьому, протягом розгляду справи в суді першої інстанції будь-яких заяв щодо зміни предмету та підстав позову Позивачем не подавалося.

Оскільки в межах предмету та підстав позову Позивачем не пред`являлися та не доводилися вимоги щодо невиконання зобов`язань по Договору укладеному між сторонами 17 грудня 2015 року, то суд за власною ініціативою не може її розглядати, оскільки згідно частин 3, 4 статті 13 та частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, зважаючи на подання такого доказу саме зі сторони Відповідача та зазначення про існування заборгованості за таким Договором, колегія суддів в силу дії частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України погоджується з такими доводами Відповідача та не заперечує обставини існування в спірний період правовідносин Позивача та Відповідача по Договору від 17 грудня 2015 року.

В той же час колегія суддів розглядає та досліджує позовні вимоги саме в межах позовних вимог, відповідно досліджує обставини існування заборгованості по Договору від 1 липня 2015 року.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З доказів долучених до матеріалів справи слідує, що у Відповідача виникла заборгованість перед Позивачем в сумі 242112 грн 01 коп. за послуги з транспортування природного газу надані в період з лютого місяця по квітень місяць 2019 року, при цьому Відповідачем не спростовао та недоведено факт відсутності заборгованості за Договором, а тому позовні вимоги Позивача про стягнення суми основного боргу у розмірі 242112 грн 01 коп. є законними та обґрунтованими.

Разом з тим, Відповідачем під час розгляду справи заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності (в якому, посилаючись на висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №920/206/19 та від 23 липня 2020 року в справі №920/180/19) зазначивши, що до спірних правовідносин має бути застосована спеціальна позовна давність, встановлена частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України (том 1, а.с.169-171).

Відповідно до статей 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

В силу дії частини 5 статті 315 Господарського кодексу України встановлено, що для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Виходячи із системного аналізу статті 315 Господарського кодексу України, зазначена норма розміщена в Главі 32 цього Кодексу "Правове регулювання перевезення вантажів", яка включена до Розділу VI "Особливості правового регулювання в окремих галузях господарювання".

Згадана глава розпочинається статтею 306 Господарського кодексу України в частині першій якої визначено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Частиною третьою статті 306 Господарського кодексу України також закріплено, що перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами (частина п`ята статті 306 Господарського кодексу України).

Як вбачається з аналізу Договорів, між сторонами виникли правовідносини з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, тобто переміщення продукції виробничо-технічного призначення трубопроводами.

Слід вказати, що газопроводом є споруда зі щільно з`єднаних між собою труб, призначена для переміщування газу (розділ ІІ Правил безпечної експлуатації магістральних газопроводів, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 27 січня 2010 року №11).

В той же час, абзацом 12 частини 1 статті 1 Закону України "Про нафту і газ" передбачено, що магістральний трубопровідний транспорт нафти і газу - технологічний комплекс - окремий трубопровід (або сукупність трубопроводів) та пов`язані з ним єдиним технологічним процесом об`єкти, за допомогою яких здійснюється постачання нафти і газу споживачам, включаючи транзитне постачання через територію України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про трубопровідний транспорт" магістральний трубопровідний транспорт належить до системи трубопровідного транспорту України.

З наведеного вбачається, що транспортування природного газу відповідно до договору транспортування природного газу магістральними трубопроводами здійснюється з використанням газопроводу, який, у свою чергу, належить до системи трубопровідного транспорту України.

Частиною 2 статті 306 Господарського кодексу України передбачено, що перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Положеннями частини 5 статтею 306 Господарського кодексу України передбачено, що загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

В силу дії частини 5 статті 307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відтак, колегія суддів з огляду на об`єктивні ознаки діяльності з транспортування природного газу магістральними мережами, приходить до висновку, що така діяльність підпадає під визначення перевезення вантажів закріплене в статті 306 Господарського кодексу України. При цьому, за Договором від 1 липня 2015 року Позивач у справі є саме перевізником в розумінні вищевказаних положень чинного законодавства. Усе вищевстановлене повністю нівелює доводи апеляційної скарги Позивача щодо віднесення Договору від 1 липня 2015 року до договору про надання послуг.

За таких обставин, до спірних правовідносин мають бути застосовані положення частини п`ятої статті 315 Господарського кодексу України.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду у справах №920/206/19, №920/180/19, №904/949/21 (вирішувалися аналогічні спори між газотранспортним підприємством та постачальником газу відносно стягнення вартості наданих послуг за договором транспортування природного газу магістральними трубопроводами).

Що ж стосується покликання апелянта на окрему думку суддів Верховного Суду наведену в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2022 року по справі №918/450/20, то колегія суддів вважає такі покликання безпідставними та необгрунтованими з огляду на наступне. По-перше, предметом судового розгляду по даній справі №918/450/20 було стягнення заборгованості за Договором послуг балансування обсягів природного газу, в даній справі предметом дослідження є договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами (відповідно це різні послуги та порядок їх регулювання). По-друге, дослідивши зміст самої ж постанови Верховного Суду від 18 лютого 2022 року вбачається відсутність будь-якого правового висновку щодо того, що діяльності з транспортування природного газу магістральними мережами підпадає під визначення перевезення вантажів закріплене в статті 306 Господарського кодексу України (як вказує Позивач) та про неможливість застосування спеціальної позовної давності, відповідно до частини 5 статті 315 Господарського кодексу України, у шість місяців, яка стосується виключно договорів транспортування природного газу магістральними трубопроводами в редакції договорів транспортування природного газу, яка діяла як єдина можлива до 2015 року до набрання чинності Законом України «Про ринок природного газу» (Закон набрав чинності 1 жовтня 2015 року). По-третє, відповідно до стеттей 236 та 316 Господарського процесуального кодексу України обов`язковими до виконання є саме вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду (а не в окремій думці). По-четверте, Позивач залишив поза увагою той факт, що договір № /П012 від 1 липня 2015 року, на який Позивач посилається як на підставу виникнення оспорюваної заборгованості, був укладений до введення в дію Закону України «Про ринок природного газу», що підтверджується самою датою укладення договору. По-п`яте, Закон України «Про ринок природного газу» був введений в дію 1 жовтня 2015 року, оскільки Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» втратив чинність 1 жовтня 2015 року. По-шосте, саме під час дії Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» прийнято постанову НКРЕ від 22 вересня 2011 року № 1579 «Про затвердження Типового договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами», як раз і було затверджено типову форму договору, яка повністю відповідає за своїм змістом Договору №/П012, редакція ж Договору на який посилається Позивач у своєму позові була затверджена, ще в 2011 році, а підписання договору відбулося до введення в дію Закону України «Про ринок природного газу».

З огляду на все вищевказане, колегія суддів констатує, що договір транспортування природного газу магістральними мережами підпадає під визначення договору перевезення вантажів, а тому до нього застосовуються положення частини 5 статті 315 Господарського кодексу України відносно шестимісячного строку позовної давності.

Відповідно до частини 5 статті 315 Господарського кодексу України, для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За змістом статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи, що приписами типового договору транспортування природного газу, на підставі яких сторонами укладено Договір від 1 липня 2015 року визначено, що остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Відповідачем до двадцятого числа місяця наступного за звітним, оплата за транспортування природного газу за період з лютого 2019 року по квітень 2019 року мала бути проведена до 20 березня 2019 року, до 20 квітня 2019 та до 20 травня 2019 року.

Відповідно шестимісячний строк позовної давності для звернення Позивача до суду з вимогою про стягнення сум основної заборгованості за надані послуги сплив 21 вересня 2019 року, 21 жовтня 2019 року та 21 листопада 2019 року.

Водночас, як вбачається з відтиску поштового штемпеля на конверті, в якому позовні матеріали надійшли до суду, та опису вкладення в цінний лист, Позивач звернувся до суду 14 травня 2021 року (том 1, а.с. 67-69), тобто поза межами шестимісячного строку позовної давності.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи усе описане вище колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення основної заборгованості у розмірі 242172 грн 01 коп. слід відмовити внаслідок пропуску Позивачем строку позовної давності для звернення до суду з такими вимогами.

Статтею 266 Цивільного кодексу України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19.

Таким чином, колегія суддів констатує, що до вимог Позивача про стягнення 40292 грн 10 коп. пені, нарахованої за період з 3 січня 2019 року по 17 грудня 2020 року, 13909 грн 55 коп. 3% річних за період з 20 лютого 2018 року по 17 грудня 2020 року, 14075 грн 52 коп. інфляційних за період березень 2018 року - жовтень 2020 року, нарахованих на суму основної заборгованості, слід також застосувати спеціальний строк позовної давності, а тому дані вимоги не підлягають задоволенню внаслідок пропуску Позивачем строку позовної давності.

Під час розгляду справи Відповідачем надіслана Позивачу заява про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 12815336 грн 83 коп., зокрема, за Договором від 17 грудня 2015 року на суму 242172 грн 01 коп. (том 1, а.с.126-131),однак даний довід та доказ не був предметом заперечення чи підтвердження доводів апеляційної скарги Позивача.

З огляду на все викладене вище, колегія апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Дане рішення було прийнято місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає оспорюване судове рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Апеляційний господарський суд з огляду на все вищевстановлене в даній постанові, ще раз констатує, що доводи апеляційної скарги Позивача (з урахуванням позовних вимог самого Позивача), наведені в апеляційній скарзі (щодо безпідставного віднесення укладених між сторонами Договорів до договору транспортування та щодо підставності позову в частині стягнення основного боргу, річних, пені, інфляційних втрат), є безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Відповідно колегія суду залишає без змін оспорюване рішення, а подану Позивачем апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача, згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14 грудня 2021 року по справі №906/527/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 14 грудня 2021 року по справі №906/527/21 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана постанова не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу №906/527/21 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 8 червня 2022 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Філіпова Т.Л.