ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 рокуСправа № 912/318/22
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Бестаченко О.Л., за участю секретаря судового засідання Колісник Т.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу №912/318/22

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,

до відповідачів: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ,

та до: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ,

про визнання недійсним договору,

представники:

від позивача - Назаренко Ю.В., ордер від 14.02.2022 ВА № 1029862;

від відповідача 1 - участі не брали;

від відповідача 2 - Галушко С.І., ордер від 02.05.2022 ВА № 1032033.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка містить вимоги до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу Фермерського господарства "Степове", укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому в графі "дата укладення" зазначено 2012 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 2021 році їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу корпоративних прав, який нібито було укладено її чоловіком - ОСОБА_2 , за яким, без її згоди, корпоративні права на 100% Фермерського господарства "Степове" було відчужено на користь громадянина ОСОБА_3 .

Позивач вважає такий договір недійсним з моменту його укладання у зв`язку із тим, що своєї згоди на продаж спільного сумісного майна подружжя вона не надавала.

З огляду на положення ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, а також ст. 16 Закону України "Про захист персональних даних", господарський суд ухвалою від 16.02.2022 постановив звернутися до Управління ДМС у Кіровоградській області та Маловисківської міської ради з запитами про надання відомостей про реєстрацію місця проживання (перебування), що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі, громадян ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ).

11.03.2022 та 25.03.2022 до суду надійшли відповіді Маловисківської міської ради та Управління ДМС у Кіровоградській області відповідно, щодо реєстрації місця проживання (перебування), що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі, громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою від 28.03.2022 господарський суд позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору залишив без руху.

08.04.2022 на адресу господарського суду від представника позивача надійшов лист від 07.04.2022 №б/н на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 11.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №912/318/22 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 10.05.2022 на 11:00 год та встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.

02.05.2022 до господарського суду надійшла заява (клопотання) представника ОСОБА_3 від 02.05.2022 №б/н про поновлення строку, встановленого судом, в якому викладено вимоги про: визнання поважною причину пропуску строку та поновлення строку, встановленого судом для подання відзиву у справі №912/318/22; прийняття до розгляду відзиву представника ОСОБА_3 на позовну заяву у справі №912/318/22, який подано одночасно з поданням даної заяви.

02.05.2022 до господарського суду від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву від 02.05.2022 №б/н, в якому відповідач 2 просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач 2 зазначає, що твердження позивача про те, що ОСОБА_2 , який є її чоловіком та співвідповідачем у даній справі, був упевнений в тому, що не приймав і не підписував жодних правочинів (рішень, статутів, договорів тощо) з приводу зміни засновника господарства або передачі корпоративних прав та про те, що про існування оскаржуваного договору купівлі-продажу позивачеві та її чоловікові стало відомо лише у 2021 році не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами даної справи і обставинами, встановленими судовими рішеннями Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 по справі №912/96/21.

Крім того, у позивача були відсутні підстави до 2021 року вважати, що Фермерське господарство "Степове", як ЦМК було передано її чоловіком в оренду ОСОБА_3 строком на 10 років. Навіть за умови приховання ОСОБА_2 від своєї дружини факту продажу частки статутного капіталу Фермерського господарства "Степове" ОСОБА_3 , позивач з 11.06.2012 року мала можливість дізнатися про це з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідач 2 також зазначає про відсутність конфлікту інтересів та фактичну відсутність спору між подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_2 щодо продажу частки статутного капіталу Фермерського господарства "Степове", що вказує на спільність неправомірних дій подружжя ОСОБА_5 , направлених на відібрання права власності на частку та корпоративних прав засновника Фермерського господарства "Степове" у їх законного набувача - ОСОБА_3 .

За твердженням відповідача 2 він є добросовісним набувачем частки статутного капіталу Фермерського господарства "Степове", отже, відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Крім того, зважаючи на той факт, що кошти, отримані ОСОБА_2 за оскаржуваним договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі Фермерського господарства "Степове" були використані подружжям ОСОБА_5 спільно та в інтересах сім`ї, тому вказаний договір купівлі продажу є таким, що укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а отже й зобов`язання за цим договором (передача права власності на частку 100% статутного капіталу Фермерського господарства "Степове") виникли в обох із подружжя ОСОБА_5 .

В той час, оскільки позивачеві було беззаперечно відомо про факт зміни засновника та голови Фермерського господарства "Степове" та переходу цих прав від її чоловіка до відповідача ОСОБА_3 з 11.06.2012 року, а також зважаючи на той факт, що позивач мала можливість дізнатися про відповідні зміни з відкритих та безкоштовних джерел - відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому за твердженням відповідача 2, до позовних вимог позивача підлягає застосуванню строк позовної давності, який закінчився ще 11.06.2015 року.

10.05.2022 суд відкрив підготовче засідання.

Господарським судом в підготовчому засіданні 10.05.2022, з урахуванням приписів п. 3 ч. 1 ст. 177 та п. 5 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, роз`яснено присутнім представникам сторін предмет доказування і обставини, які підлягають встановленню у даній справі.

Ухвалою від 10.05.2022 господарський суд задовольнив усне клопотання представника ОСОБА_3 про залишення без розгляду заяви; залишив без розгляду заяву (клопотання) представника ОСОБА_3 від 02.05.2022 №б/н про поновлення строку, встановленого судом; відклав підготовче засідання у справі №912/318/22 до 24.05.2022 на 11:00 год.

12.05.2022 до господарського суду від відповідача 1 надійшов відзив на позов від 12.05.2022 №б/н, в якому відповідач фактично визнає позов в повному обсязі та просить суд задовольнити позов.

24.05.2022 суд продовжив підготовче засідання.

В підготовче засідання 24.05.2022 прибули уповноважені представники позивача та відповідача 2. Відповідач 1 участі повноважного представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

У підготовчому засіданні 24.05.2022 судом долучено до матеріалів справи відзив на позов відповідача 1 від 12.05.2022 №б/н.

Ухвалою від 24.05.2022 суд продовжив строк підготовчого провадження у справі №912/318/22 на тридцять днів; закрив підготовче провадження у справі № 912/318/22; справу №912/318/22 призначив до судового розгляду по суті на 14.06.2022 на 11:00 год.

10.06.2022 до господарського суду надійшла заява представника ОСОБА_3 від 10.06.2022 №б/н про застосування строку позовної давності та наслідків його пропущення позивачем.

14.06.2022 до господарського суду надійшла заява представника ОСОБА_3 від 13.06.2022 №б/н про стягнення з позивача ОСОБА_1 понесених відповідачем ОСОБА_3 судових витрат у зв`язку із розглядом справи.

У поданій заяві представник відповідача 2 просить, у разі прийняття Господарським судом Кіровоградської області рішення у справі №912/318/22, яким буде відмовлено в задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

14.06.2022 суд відкрив розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 14.06.2022 брали участь представники позивача та відповідача 2, які підтримали позиції сторін, викладені в заявах по суті спору.

Відповідач 1 до суду не прибув, про причини неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

У судовому засіданні 14.06.2022 судом досліджено докази і письмові пояснення, викладенні в заявах по суті справи.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, ознайомившись з доводами сторін, викладеними в заявах по суті справи, господарський суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду, позивач у позові стверджує, що з 2010 року ОСОБА_2 є засновником Фермерського господарства "Степове". В 2012 році ОСОБА_2 вирішив передати господарство в оренду громадянину ОСОБА_3 . За вказаним договором ОСОБА_2 передав усе майно господарства (в т.ч. установчу та бухгалтерську документацію тощо) новому голові. За умовами договору строк оренди визначений на десять років. З 2012 року головою господарства є ОСОБА_3 на підставі відповідного рішення засновника господарства позивача. Рішення про передачу в оренду господарства приймалось подружжям ОСОБА_5 разом. Одержавши орендну плату за користування господарством як ЦМК, подружжя ОСОБА_5 не втручалось і не збиралось втручатись у господарські відносини. 11.01.2021 ОСОБА_2 довідався про те, що: а) під час перебування в оренді господарство втратило половину від земельного банку (замість 2000 га в обробітку залишилось лише 800 га земель); б) за статутом господарства його власником є ОСОБА_3 . ОСОБА_2 був упевнений в тому, що не приймав і не підписував жодних правочинів (рішень, статутів, договорів тощо) з приводу зміни засновника господарства або передачі корпоративних прав. За таких обставин, ОСОБА_2 був змушений звертатися до суду за захистом свого права.

Так, рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 по справі №912/96/21 за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства "Степове", ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майна Фермерського господарства "Степове" як цілісного майнового комплексу, до складу якого входить майно, набуте фермерським господарством на підставах, що не заборонені законом, в тому числі майно (рухоме та нерухоме), що належить фермерському господарству, право оренди земельних ділянок, майнові права та інші права, що належать фермерському господарству; зобов`язання уповноваженого суб`єкта державної реєстрації за ЗУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" вчинити необхідні реєстраційні дії щодо реєстрації за ОСОБА_2 прав єдиного засновника Фермерського господарства "Степове", в задоволенні позову відмовлено.

За твердженням позивача, ознайомившись із рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 по справі №912/96/21, ОСОБА_2 повідомив встановлені судом обставини своїй дружині - позивачу у даній справі.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

За умовами ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У відповідності до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Предметом позову в даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу ФГ "Степове", укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому в графі "дата укладення" зазначено 2012 рік.

Підставою позову є укладення договору щодо розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, чоловіком без згоди дружини.

Судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 07.10.1973 НОМЕР_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб, після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища ОСОБА_5 .

Доказів припинення чи визнання недійсним шлюбу суду не подано.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 по справі №912/96/21 за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства "Степове", ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про витребування від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майна Фермерського господарства "Степове", як цілісного майнового комплексу, до складу якого входить майно, набуте фермерським господарством на підставах, що не заборонені законом, в тому числі майно (рухоме та нерухоме), що належить фермерському господарству, право оренди земельних ділянок, майнові права та інші права, що належать фермерському господарству; зобов`язання уповноваженого суб`єкта державної реєстрації за Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" вчинити необхідні реєстраційні дії щодо реєстрації за ОСОБА_2 прав єдиного засновника Фермерського господарства "Степове" містить преюдиційні факти, встановлені щодо ОСОБА_2 .

Обставини, встановлені щодо ОСОБА_2 у рішенні від 17.05.2021 по справі № 912/96/21, ОСОБА_1 не спростовані, тому не доказуються при розгляді даної справи згідно ч. 4, 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначеним рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 по справі №912/96/21 встановлено: "відповідно до нотаріально посвідченого договору безоплатної передачі корпоративних прав від 29.01.2010, укладеного між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), дарувальник безоплатно передав, а обдаровуваний прийняв в дар корпоративні права на ФГ "Степове" на умовах визначених у договорі. Зазначені корпоративні права належать дарувальнику на підставі статуту (п. 1 договору). Під корпоративними правами, зазначеними в п. 1 договору, розуміється право на управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації відповідно до вимог чинного законодавства (п. 2 договору) (т. 1 а.с. 110, 112, аркуш реєстраційної справи 15,16).

Згідно рішення засновника ФГ "Степове" № 3 від 01.02.2010, ОСОБА_2 приступив з 01.02.2010 до виконання прав засновника та голови фермерського господарства "Степове" у зв`язку з передачею корпоративних прав на умовах, викладених у договорі від 29.01.2010 (т. 1 а.с. 113, аркуш реєстраційної справи 32).

Згідно статуту ФГ "Степове", затвердженого рішенням єдиного засновника № 3 від 01.02.2010, засновником господарства є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 114 - 121, аркуш реєстраційної справи 58 -67).

Відповідно до рішення ОСОБА_2 від 13.04.2012, прийнятого ним як єдиним засновником ФГ "Степове" було вирішено створити статутний капітал господарства у сумі 1500,00 грн та затвердити відповідні зміни до статуту господарства.

Відповідно до Змін до статуту фермерського господарства "Степове", затверджених рішенням єдиного засновника від 13.04.2012 та зареєстрованих 17.04.2012, було доповнено розділ 6 статуту, зокрема пунктами 6.11 "Статутний капітал Господарства та його розподіл між засновниками та членами Господарства", відповідно до п. 6.11.1 якого, у господарстві створюється статутний капітал в сумі 1500,00 грн та згідно п. 6.11.2 Засновники та члени вносять частки до статутного капіталу та володіють частками у Статутному капіталі Господарства у наступному співвідношенні: ОСОБА_2 - 1500,00 грн, що складає 100% статного капіталу господарства" (т. 2 а.с. 78 - 85, аркуш реєстраційної справи 80 - 86 р.с.).

Крім того, пунктом 6.11.3 вказаних Змін до статуту було визначено, що частка в статутному капіталі може бути відчужена засновником чи членом Господарства іншим особам за власним рішенням.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 17.04.2012, засновником ФГ "Степове" зазначено ОСОБА_2 із розміром внеску до статутного капіталу 1500,00 грн (т. 1 а.с. 44 - 45).".

За результатами аналізу вказаних обставин, суд приходить до висновку, що право власності ОСОБА_2 на корпоративні права Фермерського господарства "Степове" були набуті за час шлюбу зі ОСОБА_1 , але на підставі нотаріально посвідченого договору безоплатної передачі корпоративних прав від 29.01.2010, який по суті є договором дарування.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного кодексу України).

У відповідності до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За положеннями ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Як встановлено вище, ОСОБА_2 прийняв в дар корпоративні права на ФГ "Степове" на умовах визначених у договорі від 29.01.2010, укладеному між ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний).

Твердження позивача про виникнення корпоративних прав у ОСОБА_1 з часу створення статутного капіталу фермерського господарства та внесення ОСОБА_2 частки до статутного капіталу Фермерського господарства "Степове" в сумі 1 500,00 грн спростовується нормами ст. 62 Сімейного кодексу України, в редакції на час існування таких правовідносин, а саме: якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказане не суперечить висновкам Верховного Суду у справах № 922/3059/16, № 911/3773/17, № 911/2218/18, № 906/1336/19, № 916/2813/18.

Враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 57, ст. 62 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу частки статутного капіталу Фермерського господарства "Степове" (в 2012 році), право власності на корпоративні права Фермерського господарства "Степове" було особистою власністю ОСОБА_2 , а тому на нього не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального Кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Приписами статті 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, встановивши обставини справи, суд приходить до висновку про недоведення позивачем належними та допустимими доказами порушення її прав.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", §58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Оскільки суд констатує відсутність у позивача корпоративного права, всі інші аргументи позивача щодо недійсності оскаржуваного договору не потребують детальної відповіді. Також у суду відсутні підстави для розгляду заяви відповідача 2 про застосування позовної давності до вимог позивача.

Господарський суд на підставі повного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів та встановивши усі обставини справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Крім того, відповідач 2 заявляє про понесення ним судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

Положеннями статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, між Адвокатським об`єднанням "Адвокатська фірма "Волосян Пільгуй і партнери" (далі - Виконавець) та ОСОБА_3 (далі - Клієнт) укладено Угоду про захист (представництво) та надання правової допомоги від 29.04.2022, за умовами якого Клієнт доручає, а Виконавець зобов`язується здійснювати надання правової (правничої) допомоги по господарській справі №912/318/22, а саме: представництво прав та інтересів в Господарському суду Кіровоградської області; вивчення матеріалів справи, підготовка правових висновків, підготовка процесуальних документів, надання правової (правничої) допомоги та вчинення інших процесуальних дій передбачених відповідним процесуальним законодавством України, права яких надані учасникам справи судового процесу.

Пунктами 2-3, 5 Угоду про захист (представництво) та надання правової допомоги від 29.04.2022 передбачено, що Виконавець в міру необхідності надає Клієнту консультаційні послуги, що стосуються зазначеної справи. Виконавець ведення справи доручає адвокату Галушко Сергію Івановичу, який є членом об`єднання та видає йому ордер. Облік затраченого часу та всіх фактичних затрат покладається на Виконавця.

Відповідно до п. 4 Угоди про захист (представництво) та надання правової допомоги від 29.04.2022, вартість правової (правничої) допомоги, яка надається Виконавцем Клієнту становить 25 000,00 грн та є фіксованою та підлягає сплаті в повному обсязі.

На підставі Угоди про захист (представництво) та надання правової допомоги від 29.04.2022 видано ордер від 02.05.2022 ВА №1032033.

Квитанцією до прибуткового касового ордера №45 від 30.05.2021 підтверджується сплата 25 000,00 грн ОСОБА_3 Адвокатському об`єднанню "Адвокатська фірма "Волосян Пільгуй і партнери".

Згідно довідки Адвокатського об`єднанню "Адвокатська фірма "Волосян Пільгуй і партнери" щодо вартості наданої правової (правничої) допомоги у господарській справі №912/318/22 вартість правової (правничої) допомоги за представництво прав та інтересів в Господарському суді Кіровоградської області; вивчення матеріалів справи, підготовка правових висновків, підготовка процесуальних документів, надання правової (правничої) допомоги та вчинення інших процесуальних дій передбачених відповідним процесуальним законодавством України, права яких надання учасникам справи судового процесу, становить 25 000,00 грн.

За приписами статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Крім того, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Зазначеної позиції дотримується Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справі №922/445/19 від 03.10.2019.

В той же час, суд зазначає, що надані відповідачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем 2 послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником відповідача складені та підписані наступні документи: заява (клопотання) про поновлення строку, встановленого судом від 02.05.2022 №б/н з додатком, відзив на позовну заяву з додатками від 02.05.2022 №б/н, заява про застосування строку позовної давності та наслідків його пропущення позивачем від 10.06.2022 №б/н, всі копії документів завірені представником відповідача.

Суд з огляду на умови Угоди про захист (представництво) та надання правової допомоги від 29.04.2022 , враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах відповідача 2, участь представника відповідача 2 в засіданнях суду, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 25 000,00 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником відповідача, а отже є визначеним.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року по справі №640/18402/19.

Позивач не заявляв про неспівмірність витрат на правову допомогу.

Таким чином, зважаючи на відсутність клопотання та заперечень позивача стосовно розміру заявленої до стягнення суми грошових коштів, з огляду на предмет позову та розмір витрат відповідача 2 на професійну правничу допомогу, враховуючи ступінь складності справи та обсяг наданих послуг, суд вважає, що витрати відповідача на професійну правову (правничу) допомогу в розмірі 25 000,00 грн документально доведені, є співмірними з предметом позову, змістом та обсягом наданих послуг, тому згідно вимог ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України мають бути покладені на позивача.

Керуючись ст. 74, 76, 77, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати представнику ОСОБА_1 , адвокату Назаренку Ю.В. (на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_4 ); ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ); представнику ОСОБА_3 , адвокату Галушко С.І. (на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Повне рішення складено 17.06.2022.

Суддя О.Л. Бестаченко