УХВАЛА

07 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 914/845/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства "Рисовський"

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі

за позовом Фермерського господарства "Рисовський"

до 1) Солонківської сільської ради,

2) Головного управління Держгеокадастру у Львівській області

про визнання права на постійне користування земельною ділянкою.

У судове засідання представники сторін не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фермерського господарства "Рисовський" (далі - ФГ "Рисовський") до Солонківської сільської ради та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, в якій позивач просив суд: "Визнати моє право користування земельною ділянкою ДА 060378 Б, а не перенесення відомостей з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру і не здійснення реєстрації Солонківською сільською радою права постійного користування привело до порушення права на землю ФГ "Рисовський"".

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що розпорядженням Представника Президента України у Пустомитівському районі від 12.03.1993 № 77 "Про державну реєстрацію статутів підприємств" ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) визнано фермером з 4 га землі, про що видано Державний акт на право постійного користування землею ДА 060378 Б та винесено межі земельної ділянки в натурі, що зареєстровано в книзі Державних актів на право постійного користування за № 550.

Правомірність отримання 4 га землі та видача Державного акта на право постійного користування землею ДА 060378 Б підтверджена ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.09.2004 у справі № 3/168-13/302, Конституційним Судом України, рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідачі незаконно і безпідставно не визнали право позивача на землю та на фермерство і тому першочергово не перенесли відомості про земельну ділянку з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру, не присвоїли кадастровий номер земельній ділянці, відмовили у видачі витягу про земельну ділянку площею 2,81 га ДА 060378 Б. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду у справах № 813/7654/14 та № 1340/4728/18, провадження В яких було закрито з огляду на те, що такі спори не можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства. В процесі розгляду цих справ № 813/7654/14 та № 1340/4728/18 відповідач частково визнав позов, а саме, щодо частини земельної ділянки за Державним актом на право постійного користування землею ДА 060378 Б площею 2,816 га, вніс відомості до кадастрової карти та присвоїв кадастровий номер :03:000:0057, що дало можливість отримати витяг з Державного земельного кадастру.

Про те, що відповідач здійснив державну реєстрацію права власності на частину земельної ділянки за Державним актом на право постійного користування землею ДА 060378 Б площею 2,816 га, кадастровий номер :03:000:0057, позивач довідався під час ознайомлення з матеріалами проваджень у слідчих органах. Позивач вважає, що відповідач повинен був зареєструвати право постійного користування цією земельною ділянкою за ФГ "Рисовський".

Отже, не здійснивши реєстрації права постійного користування на вказану земельну ділянку, відповідач порушив право позивача на землю та положення статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 (суддя Синчук М. М.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване тим, що характер спірних правовідносин за позовом про визнання права на постійне користування землею, набуте відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства від 27.04.1993, має господарську природу. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, на підставі якої позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378, такий акт є недійсним і зазначена обставина не потребує додаткового встановлення судом. Крім цього, місцевий господарський суд наголосив, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :03:000:0057, площею 2,816 га, місце розташування: Львівська область, Пустомитівський район, Солонківська сільська рада (про яку зазначає позивач) перебуває у комунальній власності Солонківської сільської ради та не належить позивачу на праві власності чи користування, не є тотожною земельній ділянці площею 4 га, на яку позивачу був виданий Державний акт на право користування землею Б № 060378 для ведення фермерського господарства.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 (Гриців В. М. - головуючий, судді Зварич О. В., Матущак О. І.) рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 залишено без змін, апеляційну скаргу ФГ "Рисовський" без задоволення.

Переглядаючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції з`ясував, що вимога позивача визнати право користування земельною ділянкою ДА 060378 Б означає, що позивач просить суд визнати його право користування земельною ділянкою, на яку ОСОБА_1 (засновнику ФГ "Рисовський") було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою 4,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Означена земельна ділянка була відведена в натурі, підтвердженням чого є технічний звіт видачі державного акта на право постійного користування землею гр. ОСОБА_1 на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та акт від лютого 1993 року про встановлення границь ділянки в натурі. Ці докази позивач надав суду апеляційної інстанції, мотивуючи тим, що отримав такі під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, ознайомившись з іншими справами.

Апеляційний господарський суд взяв до уваги те, що, за твердженням позивача, виконання дубліката наказу Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79, яке досі триває, стосується іншої земельної ділянки розміром 4 га на території Зубрянської сільської ради, наданої 19.10.1993 рішенням Пустомитівської районної ради ОСОБА_1 у постійне користування для ведення фермерського господарства.

Апеляційний господарський суд зазначив, що 11.05.1992 Пустомитівська районна рада народних депутатів Львівської області ухвалила надати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4 га у постійне користування для ведення фермерського господарства. У лютому 1993 року складено акт про встановлення границь ділянки в натурі, в якому зазначено, що перенесено в натуру проект відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4 га у постійне користування для ведення фермерського господарства. Також у 1993 році ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою площею 4,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Державний акт на право користування землею зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею Пустомитівської районної ради за № 550 1993 року. 12.03.1993 проведено державну реєстрацію ФГ "Рисовський", головою якого є ОСОБА_1 .

Отже, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право користування земельною ділянкою площею 4,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, посвідчене Державним актом на право користування землею Б № 060378.

При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу, що позивач вказує, що приступив до використання означеної (спірної) земельної ділянки, однак не пояснив і не надав доказів про те, яким чином і коли названа земельна ділянка вибула з користування ФГ "Рисовський".

Виходячи з цього, апеляційний господарський суд наголосив, що належним способом захисту позивача могло бути звернення до суду з вимогами про витребування означеної земельної ділянки із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що із площі 4,0 га земельної ділянки, на яку ОСОБА_1 видано Державний акт на право користування землею Б № 060378 для ведення селянського (фермерського) господарства:

- земельна ділянка, кадастровий номер :03:000:0057, площею 2,816 га, місце розташування: Львівська область, Пустомитівський район, Солонківська сільська рада належить до комунальної власності Солонківської сільської ради;

- 1,15 га землі роздано мешканцям села Зубра під будівництво.

Отже, апеляційний господарський суд установив, що на час звернення ФГ "Рисовський" з позовом у цій справі спірна земельна ділянка (ДА № 060378 Б площею 4 га на території Зубрянської (Солонківської) сільської ради Пустомитівського району Львівської області) поділена на вісім земельних ділянок, сім з яких належать на праві власності фізичним особам.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, зокрема на рішення від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), суд апеляційної інстанції зазначив, що ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", відображену у своїх рішеннях, та вказав, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Ураховуючи наведене, апеляційний господарський суд зазначив, що законні підстави для задоволення позову ФГ "Рисовський" відсутні.

При цьому суд апеляційної інстанції не надавав оцінку судовим рішенням у справі № 3/18-38/16, а лише констатував їх наявність. Тому не розглядав доводи апеляційної скарги ФГ "Рисовський" в частині заперечень судових рішень у справі № 3/18-38/16.

Зважаючи на названі обставини справи і приписи закону, ураховуючи рішення ЄСПЛ від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), суд апеляційної інстанції зазначив, що Господарський суд Львівської області ухвалив рішення від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу ФГ "Рисовський" залишив без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20, ФГ "Рисовський" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій (у редакції від 02.12.2021) просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким визнати право позивача на постійне користування земельною ділянкою ДА 060378 Б, а не перенесення відомостей з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру та державної реєстрації земельної ділянки у комунальну власність Солонківської сільської ради без реєстрації речового права постійного користування земельною ділянкою привело до порушення права на землю ФГ "Рисовський".

За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник наголошує, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не застосував висновків, викладених у:

- постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" у пункті 2.8 якої вказано, що дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статтях 141, 143 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

- постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 про те, що громадяни України, юридичні особи, не можуть втрачати права користування земельним ділянками за відсутності підстав, перелік яких є виключним. Такі підстави визначені статтею 141 ЗК України, поза межами яких є порушенням права користування, порушенням Конституції України.

- рішення ЄСПЛ від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), у пунктах 56, 78 якого визнано порушення ст. 1, п. 1 ст. 6, ст. 13 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у пунктах 68, 71, 73 зазначеного рішення ЄСПЛ було зроблено висновки про те, що:

а) скасування рішення 1992 року саме по собі не позбавило чинності належного заявникові Державного акта на право користування землею;

б) ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються;

в) процедура скасування рішення районної ради від 1992 року не відповідала законодавству, суд не переконаний, що вона передбачала достатні гарантії від зловживань із боку державних органів, і це шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції;

г) у пунктах 33- 43 зазначеного рішення ЄСПЛ зроблено висновок про те, що скасуванням рішення 1992 року Пустомитівською районною радою було порушено положення Конституції України, статей 48, 49, 51 Закону України "Про власність", Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009, а також статей 8, 9, 41 Конституції України, статті 378 Цивільного кодексу України, статей 21, 23, пункту 5 статті 116, статті 141 ЗК України.

- Рішення Конституційного Суду України від 17.09.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009 від 16.04.2009, який в пункті 5 зазначив, що у Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці 2 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Також Конституційний Суд України цим Рішенням встановив, що акти органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, визнаються незаконними, недійсними в судовому порядку, що і підтверджено пунктом 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Скаржник звертає увагу, що Державний акт на право користування землею Б № 060378 у судовому порядку не визнавався недійсним.

Отже, правовою підставою невизнання та скасування права постійного користування за Державним актом на право користування землею Б № 060378, згідно з рішенням Конституційного Суду України може бути припинено лише рішенням суду у випадках, встановленим законом. І не має значення для вирішення цього спору із постановленням судового рішення про задоволення позовних вимог, наявність іншого судового рішення про відмову позивачу у позові про визнання недійним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31, яким через шість років вирішено в односторонньому порядку скасувати своє попереднє рішення від 11.05.1992, без скасування правовстановлюючого Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Це підтверджується, зокрема, тим, що згідно положеннями статей 22, 23 ЗК України (у редакції, згідно із Законом від 13.03.1992 № 2196-XII, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю чи право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними міськими, районними радами народних депутатів.

Державний акт, яким обґрунтовується право постійного користування землею позивача, є чинним і не був предметом судових спорів. Державний акт на право користування землею Б № 060378 набув легітимності правопосвідчувального документа не тільки від рішення органу місцевого самоврядування (ухвала від 1992 року) про надання земельної ділянки у постійне користування, а й від державної реєстрації земельної ділянки (реєстраційний № 550), а тому прямої залежності щодо чинності такого державного акта від рішення органу державної влади про скасування свого раніше прийнятого рішення не існує. Початком чи припиненням чинності зазначеного державного акта на землю є момент здійснення чи припинення державної реєстрації земельної ділянки (стаття 126 ЗК України).

Вищезазначене Рішення Конституційного Суду України не повинно у цьому разі застосовуватися (оцінюватися) з точки зору можливості чи неможливості поширення його дії на правовідносини, які виникли до його постановлення, оскільки воно не є нормативно-правовим чи підзаконним актом, а судовим рішенням, прийнятим в межах повноважень, передбачених пунктом 4 статті 13 Закону України "Про Конституційний Суд України" (офіційне тлумачення Конституції та законів України), і спрямоване на роз`яснення чинних норм законодавства в ракурсі права скасування актів органів місцевого самоврядування вимогам Конституції України, яка існує з 1996 року.

На думку скаржника, навіть наявність рішення органу місцевої влади про скасування свого попереднього рішення про надання у постійне користування земельної ділянки, не спростовує законність і чинність державного акта, тобто воно немає значення за будь-яких умов для вирішення цього спору, а враховуючи означене вище Рішення Конституційного Суду України, є нікчемним, і враховуватися при вирішенні спірних правовідносин не може також в ракурсі вимог частини 1 статті 77 ГПК України (допустимість).

Також не має значення для вирішення цього спору наявність чи відсутність права власності чи інших речових прав на земельну чи земельні ділянки, яка чи які накладаються на земельну ділянку, що є предметом цього спору, оскільки таке право в інших осіб виникло після і внаслідок протиправних дій і бездіяльності орану місцевої влади та його інформованості про судові спори щодо права на таку земельну ділянку у національних судах та ЄСПЛ.

Виданий Пустомитівським райвиконкомом та районною радою Державний акт на право користування землею Б № 060378 у 1993, не скасований і відповідно до положень статей 22, 23 ЗК України посвідчує право фермера на користування ділянкою.

Наявність Державного акта підтверджує правомірне володіння земельною ділянкою, оскільки відповідно до положень статей 141,143 ЗК України інше не встановлено судом.

Не здійснивши державну реєстрацію права постійного користування при передачі земельної ділянки площею 2,816 ДА 060378 Б з державної власності до комунальної власності (Солонківській сільській раді) без реєстрації права постійного користування, відповідачі порушили положення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Скаржник наголошує, що, не визнавши його право на землю ДА 060378 Б, відповідачі фактично відмовилися поновити його права, які визнані ЄСПЛ.

Скаржник також наголошує, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили надані позивачем докази, а обставини справи в рішеннях судів викладені неправдиво.

Скаржник звертає увагу, що він 03.08.2020 долучив до матеріалів справи відповідь на відзив з доданим рішенням арбітражного суду Львівської області від 11.11.1993 № 3/454, рішення Пустомитівського районного суду від 28.03.1995 № 2-162, довідку ради, відповідь Конституційного Суду України за його заявою, а також відповідь поліції про знищення посадки горіхів на земельній ділянці площею 2,816 га, частини ДА 060378 Б, які з невідомих причин не досліджувалися.

Скаржник також звертає увагу, що апеляційний суд 28.01.2021 безпідставно відхилив подане позивачем клопотання про долучення до матеріалів справи таких доказів, а саме: довідки сільської ради від 14.07.2020 з конвертом від 10.10.2020 та інформаційної довідки сільської ради, довідки Держгеокадастру від 20.10.2020 № Р-647/0-1173/6-20, погоджений проект землеустрою відведення земельної ділянки ДА 060378 Б на підставі поданої заяви від 20.03.1992, карти цінних земель, кадастрової карти.

Солонківська сільська рада у заяві від 03.06.2022 просить розглянути справу по суті без участі представника ради за наявними у справі матеріалами. Щодо суті вимог касаційної скарги Солонківська сільська рада зазначила, що вважає рішення судів попередніх інстанцій законними та заперечує проти задоволення касаційної скарги у зв`язку з її незаконністю та необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 914/845/20 за касаційною скаргою ФГ "Рисовський" на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 11.05.1992 Пустомитівська районна рада народних депутатів Львівської області ухвалила вилучити із землекористування заготохудобовідгодівельного підприємства "Львівське" 537 га землі з метою надання земельних ділянок у постійне користування для ведення фермерських господарств. Зокрема, земельну ділянку площею 4 га надано ОСОБА_1 у постійне користування для ведення фермерського господарства.

12.03.1993 Розпорядженням представника Президента України № 77 "Про державну реєстрацію статутів підприємств", зокрема, проведено державну реєстрацію статутів ФГ "Рисовський" (с. Зубра), головою якого є ОСОБА_1 .

У лютому 1993 року складено акт про встановлення границь ділянки в натурі, в якому зазначено, що перенесено в натуру проект відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4,0 га у постійне користування для ведення фермерського господарства. Також у 1993 році ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою 4,0 гектарів для ведення селянського (фермерського) господарства на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею Пустомитівської районної ради за № 550 1993 року.

Додана до позовної заяви копія Державного акта на право користування землею Б № 060378 містить відмітку про дату відкриття рахунку в Пустомитівському АПБ - 27.04.1993. Проте в Державному акті немає вказівки на дату його видачі чи повну дату реєстрації, а вказано 1993 рік.

04.12.1998 Пустомитівська районна рада Львівської області ухвалила рішення № 31, яким задовольнила протест прокурора Пустомитівського району Львівської області та скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992 про виділення ОСОБА_1 у постійне користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства площею 4 га на території села Зубра; ухвалила звернутися до прокурора району з клопотанням стосовно вирішення питання про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею, виданого ОСОБА_1 , та про скасування державної реєстрації ФГ "Рисовський".

Господарський суд Львівської області розглядав справу №3/18-38/16 за позовом ФГ "Рисовський" до Пустомитівської районної ради Львівської області, третя особа - Зубрянська сільська рада, про визнання недійсними рішення Пустомитівської районної ради Львівської області від 04.12.1998 № 31.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.12.2002 у справі № 3/18-38/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2003 та постановою Вищого господарського суду України від 14.01.2004, у позові відмовлено. Верховний Суд України ухвалою від 15.04.2004 у справі № 3/18-38/16 відмовив у порушенні касаційного провадження за касаційного скаргою.

Крім цього, суди попередніх інстанцій установили, що 19.10.1993 Пустомитівська районна рада народних депутатів Львівської області ухвалила рішення № 44 "Про надання земельних угідь для ведення селянських (фермерських) господарств", зокрема, вирішила надати ОСОБА_1 у постійне користування земельну ділянку 4 га із земель запасу Зубрянської сільської ради народних депутатів.

Як пояснив представник позивача ОСОБА_1 , зазначена земельна ділянка є іншою, та не пов`язана із земельною ділянкою, на яку видано Державний акт на право користування землею Б № 060378. Арбітражний суд Львівської області розглядав справу № 5/79 за позовом ФГ "Рисовський" до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про надання земельної ділянки.

Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі № 5/79 зобов`язано Зубрянську сільську раду Пустомитівського району Львівської області до 10.04.1994 виділити ФГ "Рисовський" 4 га землі із 55 га вільних земель запасу (станом на 15.03.1994).

Арбітражний суд Львівської області ухвалою від 04.09.1996 у справі № 5/79 уточнив пункт 2 резолютивної частини рішення від 10.03.1994, а саме зобов`язав Зубрянську сільську раду Пустомитівського району Львівської області до 13.11.1994 виділити ФГ "Рисовський" 4 га землі із ділянки площею 17 га, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас із земель заготхудобовідгодівельного господарства "Львівське".

13.10.1994 Арбітражний суд Львівської області видав наказ на примусове виконання судових рішень у справі № 5/79, який виконано не було, а було втрачено.

За заявою ФГ "Рисовський" (позивач у справі № 5/79) Господарський суд Львівської області 17.12.2010 у справі № 5/79 ухвалив: видати позивачеві дублікат наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79 за позовом ФГ "Рисовський" до Виконавчого комітету Зубрівської сільської ради про надання земельної ділянки, виданого на виконання рішення арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 з врахуванням ухвали арбітражного суду Львівської області від 04.09.1996 у справі № 5/79; оригінали наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79 вважати недійсними.

З матеріалів справи № 5/79 (які суд апеляційної інстанції витребував для огляду) видно, що дублікат наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79 перебуває на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), такий не виконано. Господарський суд Львівської області ухвалою від 31.12.2020 у справі № 5/79 задовольнив заяву Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) - замінив боржника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області (ідентифікаційний код 39769942) на його правонаступника Солонківську сільську раду Пустомитівського району Львівської області (ідентифікаційний код 04369699) у виконавчому провадженні з виконання дубліката наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79, виданого Господарським судом Львівської області.

При цьому судами установлено, що 07.08.2004 ОСОБА_1 подав заяву до ЄСПЛ проти України.

ЄСПЛ в остаточному рішенні від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (пункт 56) та порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції (пункт 78).

Суд апеляційної інстанції установив, що із змісту рішення ЄСПЛ від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (пункти 6, 7, 8, 9, 43, 53, 54, 57, 61, 64, 65, 66, 74, 75,76) зрозуміло, що ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (пункт 56) та порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції (пункт 78) в аспекті скарги заявника щодо ненадання йому однієї земельної ділянки площею 4 га для ведення фермерського господарства, а саме: невиконання рішення національних судів про виділення ОСОБА_1 у постійне користування земельної ділянки 4 га на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яку 11.05.1992 року Пустомитівська районна рада народних депутатів ухвалила надати заявнику; скасування рішенням Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 ухвали Пустомитівської районної ради від 11.05.1992; тривалість розгляду національними судами скарг ОСОБА_1 .

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що рішення суду від 10.10.1994, яке не було оскаржене та набрало законної сили, не було виконане. Хоча 04.12.1998 рішення районної ради 1992 року, яким заявнику було виділено спірну земельну ділянку та на підставі якого ухвалено відповідне судове рішення, було скасовано як таке, що прийняте помилково, видається, що це скасування не мало формального впливу на обов`язковий характер рішення суду. Навпаки, його чинність після зазначеної дати була опосередковано підтверджена рішенням суду від 01.03.2001 про визнання незаконним рішення сільської ради не виконувати його (див. вище пункт 12). Крім того, у 2008 та 2010 роках суди визнали обґрунтованими скарги заявника про незабезпечення державними виконавцями виконання зазначеного рішення суду в установлений строк (див. вище пункти 15, 16). Як наслідок, строк невиконання рішення суду у цій справі перевищив сімнадцять років. Строк, який підпадає під часову юрисдикцію Суду, що починається з 1 і вересня 1997 року, становить приблизно чотирнадцять років. Уряд не навів жодного обґрунтованого виправдання цієї затримки. (пункти 53, 54).

Суд апеляційної інстанції з`ясував, що предметом позову у цій справі № 914/845/20 є вимога ФГ "Рисовський" визнати право користування земельною ділянкою ДА 060378 Б означає, що позивач просить суд визнати його право користування земельною ділянкою, на яку ОСОБА_1 (засновнику ФГ "Рисовський") було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою 4,0 гектарів для ведення селянського (фермерського) господарства на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Означена земельна ділянка була відведена в натурі, підтвердженням чого є технічний звіт видачі державного акта на право постійного користування землею гр. ОСОБА_1 на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та акт від лютого 1993 року про встановлення границь ділянки в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані судові рішення в межах вимог касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до положень цієї норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Проаналізувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними, виходячи з наступного.

Так, у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 за позовом Попільнянського кооперативного ринку (далі - Ринок) до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області про визнання недійсним рішення, яким припинено право постійного користування земельною ділянкою, Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції про задоволення позову, виходила, зокрема, з встановлених судами попередніх інстанцій обставин, що Попільнянський колгоспний ринок, який є землекористувачем спірної земельної ділянки за відповідним державним актом, змінив назву юридичної особи на Ринок, а перереєстрацію статуту цієї юридичної особи здійснено без зміни коду ЄДРПОУ, у зв`язку з чим підтримала висновок судів попередніх інстанцій, що Попільнянський колгоспний ринок та Ринок є однією і тією ж юридичною особою, якій видано державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні; право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним, а дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою; громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом, що відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Отже, у справі № 906/392/18 судами розглядалося питання щодо недійсності рішення органу місцевого самоврядування щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою позивача як правонаступника колгоспного ринку, якому в 1994 році було видано державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою, та аналізувалися положення статті 141 ЗК України, які підлягали застосуванню до правовідносин, які скалися між сторонами зазначеної справи.

Натомість у цій справі судами попередніх інстанцій розглядався інший спір - про визнання права постійного користування землею. При цьому положення статті 141 ЗК України судами попередніх інстанцій застосовано не було, оскільки вимог про припинення права на землю не заявлялося, розглядався спір щодо визнання права постійного користування.

Крім цього, як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції, зрештою, врахував правову позицію, викладену Великою Палата Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 зазначивши, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Отже, аналіз висновків, зроблених в оскаржуваній постанові у справі № 914/845/20, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про незастосування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі. При цьому правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин у справі № 906/392/18. Справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами), що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Доводи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій рішення ЄСПЛ від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) спростовуються змістом оскаржуваної постанови. Як убачається, суд апеляційної інстанції надав оцінку зазначеному рішенню ЄСПЛ та з урахуванням обставин, встановлених у цьому рішенні, та інших доказів, наявних у матеріалах справи, наголосив на законному набутті позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Так, як свідчать матеріали справи, суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір у цій справі, зауважив, що з обставин справи видно, що 11.05.1992 Пустомитівська районна рада народних депутатів Львівської області ухвалила надати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4 га у постійне користування для ведення фермерського господарства. У лютому 1993 року складено акт про встановлення границь ділянки в натурі, в якому зазначено, що перенесено в натуру проект відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 4 га у постійне користування для ведення фермерського господарства. Також у 1993 році ОСОБА_2 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою площею 4,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Державний акт на право користування землею зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею Пустомитівської районної ради за № 550 1993 року. 12.03.1993 проведено державну реєстрацію ФГ "Рисовський", головою якого є ОСОБА_2 .

Апеляційний господарський суд зазначив, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право користування земельною ділянкою площею 4,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, посвідчене Державним актом на право користування землею Б № 060378.

При цьому, оскільки позивач вказує, що приступив до використання означеної земельної ділянки, однак не пояснив і не надав доказів того, яким чином і коли названа земельна ділянка вибула з користування ФГ "Рисовський", належним способом захисту позивача могло бути звернення до суду з вимогами про витребування означеної земельної ділянки із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що на час звернення ФГ "Рисовський" з позовом у цій справі земельна ділянка ДА № 060378 Б площею 4 га на території Зубрянської (Солонківської) сільської ради Пустомитівського району Львівської області поділена на вісім земельних ділянок, сім з яких належать на праві власності фізичним особам.

При цьому, посилаючись на практику ЄСПЛ, а саме рішення від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), суд апеляційної інстанції зазначив, що ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", відображену у своїх рішеннях та вказав, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, зміст оскаржуваної постанови не свідчить про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у рішенні ЄСПЛ від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), що спростовує доводи скаржника у цій частині.

Також Верховний Суд звертає увагу, що ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) не вирішував спір стосовно набуття позивачем права постійного користування земельною ділянкою. Розгляд справи у ЄСПЛ відбувався у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду 1994 та невжиттям необхідних заходів для виконання остаточного рішення суду. Отже, відсутні правові підстави для застосування при розгляді даної справи вказаної практики ЄСПЛ саме як джерела права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". При цьому висновки суду апеляційної інстанції щодо законного набуття позивачем права постійного користування спірною земельною ділянко не суперечать фактичним обставинам, встановленим та викладеним у рішенні ЄСПЛ від 20.10.2010 у справі "Рисовський проти України".

Верховний Суд також не бере до уваги посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", оскільки за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанова Пленуму Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина 1 статті 144 Конституції України). На основі цього положення Конституції України в Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина 1 статті 59 Закону). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, у Рішенні від 16.04.2009 № 7рп/2009 Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Верховний Суд зауважує, що у цій справі не розглядався спір щодо скасування чи зміни органом місцевого самоврядування ненормативного правового акта місцевого самоврядування після його виконання. Отже, посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7рп-2009 у справі № 1-9/2009 судом відхиляються, оскільки відсутні підстави вважати, що до спірних правовідносин підлягали застосуванню висновки, викладені Конституційним Судом України у вказаному рішенні.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ "Рисовський" на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20.

Щодо решти доводів, викладених ФГ "Рисовський" у касаційній скарзі, то Верховний Суд зазначає, що порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, може бути підставою для скасування судових рішень у випадках передбачених, зокрема, пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України, якщо є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України не підтвердилися.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства "Рисовський" на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ