РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2022Справа № 910/2207/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МК РІАЛ"

до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

про стягнення 48 000,00 грн

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МК Ріал» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 48 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що здійснена ним на рахунок відповідача оплата в розмірі 80 000,00 грн перевищує розмір необхідної комісійної винагороди за кредитним договором №HAVKLOK127948 від 20.10.2021 на 48 000,00 грн та складається з надміру сплачених платежів відповідно до п. 2.5, 2.6 Договору про внесення змін до кредитного договору №HAVKLOK127948 від 20.10.2021. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача надміру сплачену комісійну винагороду в розмірі 48 000,00 грн.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на наведене, оскільки у справі № 910/2207/22 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд доходить висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі (з огляду на заявлені предмет та підстави позову) не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву; встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.

06.06.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив, у якому міститься клопотання про поновлення строку на його подачу, обґрунтоване неможливість подачі відзиву у визначений ухвалою суду від 21.02.2022 строк через введення на території України воєнного стану.

Частинами 1, 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З огляду на поважність причин пропуску строку на подачу відзиву, суд прийшов до висновку про обґрунтованість клопотання відповідача, відтак, суд поновлює строк на подачу відзиву та приймає даний відзив до розгляду.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві та відповідачем у відзиві, суд

ВСТАНОВИВ:

20.10.2021 між Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (Банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МК Ріал» (Позичальник, позивач) укладено Кредитний договір № HAVKLOK127948 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Банк за наявності вільних грошових коштів, згідно ст. 212 ЦКУ при настанні обставин, зазначених в п.2.2.13.1. цього Договору, зобов`язується надати Позичальнику кредит у вигляді згідно з п. А.1 цього Договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2 цього Договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п.2.1.2 цього Договору, в обмін на зобов`язання Позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим Договором терміни. Відновлювана кредитна лінія (далі - "кредит") надається Банком для здійснення Позичальником платежів, пов`язаних з його господарською діяльністю, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника з подальшим перерахуванням на адресу одержувачів.

Пунктами А.2., А.3. Договору визначено, що ліміт цього Договору: 8 000 000.00 (вісім мільйонів) гривень 00 копійок, в тому числі на наступні цілі:

- у розмірі 8 000 000.00 (вісім мільйонів) гривень 00 копійок на поповнення обігових коштів;

- у розмірі 0.00 (нуль) гривень 00 копійок на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п. 2.1.5, 2.2.12 цього Договору;

- у розмірі 0.00 (нуль) гривень 00 копійок для сплати за реєстрацію предметів застави у Державному реєстрі обтяження рухомого майна шляхом перерахування за реквізитами зазначеними в п. 2.1.1 цього Договору,

Забороняється використання кредитних коштів для погашення кредитів і відсотків або іншої заборгованості за кредитними договорами, виплати дивідендів, надання матеріальної допомоги.

Позичальник погашає повністю до нуля заборгованість по цьому Договору через транзитний рахунок, зазначений у п. А.4 цього Договору, у термін до 90 днів з моменту її виникнення.

Термін повернення кредиту 01.10.2024 (перше жовтня дві тисячі двадцять четвертого) року.

Також, 20.10.2021 між Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «МК Ріал» укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № HAVKLOK127948 від 20.10.2021 (далі - Договір про внесення змін), яким Сторони узгодили внести зміни в Договір, та, зокрема, викласти умови Договору, що визначають порядок погашення кредиту та платність за його користування в редакції, зазначеній в Договорі про внесення змін.

Так, відповідно до п. 2.5 Договору про внесення змін за надання Кредиту Позичальник сплачує Банку комісійну винагороду в розмірі 0,5% від суми Кредиту, за виключенням розміру Кредиту на сплату страхових платежів. Ця комісійна винагорода є одноразовою, та сплачується Позичальником в день укладання цього Договору про внесення змін.

Згідно з п. 2.6 Договору про внесення змін за обслуговування Кредиту (операційні витрати Банку) Позичальник сплачує Банку винагороду в розмірі 0,5% від суми Кредиту, за виключенням розміру Кредиту на сплату страхових платежів. Ця винагорода є одноразовою, та сплачується Позичальником в день укладання цього Договору про внесення змін.

Відповідно до п. 5 Договору про внесення змін цей Договір про внесення змін є чинним з моменту його підписання Сторонами та припиняє свою дію згідно обставин, визначених п. 2.12 цього Договору про внесення змін.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн, що підтверджується Платіжним дорученням № 24593 від 20.10.2021, призначення платежу: «За надання Кредиту зг-но договору № HAVKLOK127948 від 20.10.2021р.».

Також, відповідно до Платіжного доручення № 24594 від 20.10.2021 позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн з призначенням платежу: «За обслуговування Кредиту (операційні витрати Банку) зг-но договору № HAVKLOK127948 від 20.10.2021р.».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що здійснена ним відповідно до п. 2.5, 2.6 Договору про внесення змін до кредитного договору №HAVKLOK127948 від 20.10.2021 на рахунок відповідача оплата в розмірі 80 000,00 грн перевищує розмір необхідної комісійної винагороди за кредитним договором №HAVKLOK127948 від 20.10.2021 на 48 000,00 грн, оскільки, відповідно до платіжного доручення № PROM1BJSXX від 21.10.2021 Банком перераховано Позичальнику кошти у розмірі 3 200 000,00 грн та відмовлено у наданні чергового траншу за Кредитом (фактично Банком не виконано зобов`язання з надання суми Кредиту у розмірі 4 800 000,00 грн). З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача надміру сплачену комісійну винагороду в розмірі 48 000,00 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що підписавши Договір та Договір про внесення змін позивач погодився з їх умовами та сплатив комісійну винагороду в розмірі 0,5% від суми Кредиту та винагороду в розмірі 0,5% від суми Кредиту за обслуговування Кредиту (операційні витрати Банку). При цьому, сплата вищевказаних комісії та винагороди є одноразовою та їх сплата не залежить від фактичної видачі кредитних коштів в межах встановленого ліміту. Більше того, строк дії кредитного договору встановлений сторонам до 01.10.2024, договір не визнавався недійсним, відтак, всі права набуті сторонами за кредитним договором повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідач зазначає, що будь-які правові підстави для повернення позивачу сплаченої комісійної винагороди в розмірі 48 000,00 грн відсутні, а отже, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 181 Господарського кодексу України передбачає загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до норм статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Дослідивши зміст Договору та Договору про внесення змін, суд приходить до висновку про виникнення між сторонами зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до норм статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Так, відповідно до п. 2.5 Договору про внесення змін за надання Кредиту Позичальник сплачує Банку комісійну винагороду в розмірі 0,5% від суми Кредиту, за виключенням розміру Кредиту на сплату страхових платежів. Ця комісійна винагорода є одноразовою, та сплачується Позичальником в день укладання цього Договору про внесення змін.

Згідно з п. 2.6 Договору про внесення змін за обслуговування Кредиту (операційні витрати Банку) Позичальник сплачує Банку винагороду в розмірі 0,5% від суми Кредиту, за виключенням розміру Кредиту на сплату страхових платежів. Ця винагорода є одноразовою, та сплачується Позичальником в день укладання цього Договору про внесення змін.

Пунктом А.3. Договору визначено, що ліміт цього Договору: 8 000 000.00 (вісім мільйонів) гривень 00 копійок.

Судом було встановлено, що на виконання п. 2.5 Договору про внесення змін позивачем перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн, що підтверджується Платіжним дорученням № 24593 від 20.10.2021, призначення платежу: «За надання Кредиту зг-но договору № HAVKLOK127948 від 20.10.2021р.».

Також, відповідно до Платіжного доручення № 24594 від 20.10.2021, на виконання п. 2.6 Договору про внесення змін, позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 грн з призначенням платежу: «За обслуговування Кредиту (операційні витрати Банку) зг-но договору № HAVKLOK127948 від 20.10.2021р.».

Відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

- повернення виконаного за недійсним правочином;

- витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

- повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

- відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Разом з тим, норми даної статті підлягають застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна.

При тому, набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідні висновки про застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15 та постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 927/468/17, від 07.05.2018 у справі № 921/512/17-г.

Так, грошові кошти, які позивач просить стягнути із відповідача були сплачені позивачем на виконання пунктів 2.5 та 2.6 Договору про внесення змін, при цьому зазначені пункти Договору про внесення змін не пов`язують сплату комісії та винагороди з фактичною видачею кредитних коштів в межах встановленого ліміту.

Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд зазначає, що матеріали справи № 910/2207/22 не містять доказів визнання Договору та Договору про внесення змін недійсними повністю чи в частині (зокрема, в частині пунктів 2.5 та 2.6 Договору про внесення змін, на виконання яких позивачем було сплачено відповідачу спірну суму коштів).

З огляду на встановлені вище обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для повернення позивачу коштів у розмірі 48 000,00 грн, а, відтак суд відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «МК «Ріал» до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення 48 000,00 грн повністю.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева