ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/2037/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Бакуліна С. В., Кондратова І. Д.

за участю секретаря судового засідання - Шпорт В.В.,

представників учасників справи:

позивача - Бєгунова О.О., Розов О.С.,

відповідача - Ганоцький І.В., Щербаков В.І.,

третьої особи 1 - не з`явився,

третьої особи 2 - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Стасюка С. В.

від 24.12.2020 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Зубець Л. П., Алданова С. О., Мартюк А. І.

від 29.06.2021

за позовом ОСОБА_1

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський"

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Київські енергетичні послуги", Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі"

про визнання частково недійсними рішень, визнання права, зобов`язання не чинити перешкод,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову шляхом уточнення позовних вимог) до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" про:

- визнання недійсним рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" від 12.03.2018, в частині передбаченій пунктом 2.3.2 рішення загальних зборів;

- визнання недійсним рішення зборів представників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" від 18.12.2019, в частині передбаченій пунктом 9.5.2 рішення зборів представників;

- визнання недійсними рішення зборів представників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" від 29.01.2020, в частині передбаченій пунктами 1.3 та 1.4 рішення зборів представників;

- зобов`язання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" та пов`язаних з ним осіб не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні внутрішньобудинковими технологічними електричними мережами багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 ;

- визнання за ОСОБА_1 право безперешкодного користування внутрішньобудинковими технологічними електричними мережами багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 ;

- зобов`язання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" та пов`язаних з ним осіб усунути перешкоди ОСОБА_1 в праві вільного доступу до розрахункового засобу обліку електричної енергії (розрахункового лічильника № 12631509), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтування будь-яких запірних пристроїв або їх елементів на поверховому розподільчому електричному щиті за адресою: АДРЕСА_1 , та утримуватися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Позов мотивовано тим, що оскаржувані рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський", якими вирішено припинити позивачу технічну можливість користуватися внутрішньобудинковими технологічними електричними мережами будинку, прийнято з порушенням положень Конституції України, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", Цивільного кодексу України, Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, ДБН В.2.5 - 23 : 2010 "Проектування електрообладнання об`єктів цивільного призначення".

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.09.2017 №97260709 щодо об`єкта нерухомого майна (реєстраційний №000), ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, загальною площею 118,6 кв.м., житловою площею 64,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" створено власниками жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та зареєстроване Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 07.05.2015.

Відповідач діє відповідно до статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський", затвердженого протоколом загальних зборів Об`єднання багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" від 29.08.2017.

02.09.2019 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київські енергетичні послуги" був укладений договір про постачання електричної енергії споживачу №3.

02.09.2019 між позивачем та Приватним акціонерним товариством "ДТЕК Київські електромережі" був укладений договір про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії №3.

На дату подання позову у даній справі зазначені договори були чинними та не визнавалися судом недійсними.

18.12.2019 збори представників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" прийняли рішення, яким надано доручення керуючому директору, а саме:

- "9.5.2 Підготувати і винести на розгляд зборів представників від об`єднання перелік заходів, які необхідно здійснити на виконання вимог рішення з питання 2 порядку денного загальних зборів співвласників від 12.03.2018 з метою фізичної ліквідації точок приєднання квартир АДРЕСА_3 до внутрішньобудинкових електричних мереж, належних співвласникам на праві спільної власності".

Необхідність прийняття рішення зборів представників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" від 18.12.2019, обґрунтована останнім як наслідок порушення позивачем положень, затверджених рішенням загальних зборів співвласників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" від 12.03.2018.

Пунктом 2.3.2 рішення загальних зборів співвласників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" від 12.03.2018 встановлено:

- "У разі отримання відомостей про укладення таких договорів (зміст і істотні умови яких не погоджені з об`єднанням в особі голови правління чи керуючого директора на підставі рішення статутних органів об`єднання) пропонувати співвласникам негайно розірвати будь-які договори, на підставі яких у об`єднання може виникнути обов`язок передати спільне майно у користування третім особам. При цьому належним врученням такої пропозиції вважається вкладення її у письмовому вигляді до поштових скриньок співвласників у будинку за адресою м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 58-А. Про надання пропозиції у вестибюлях житлових секцій розміщується оголошення. У разі невиконання співвласниками такої пропозиції керуючого директора і виникнення безпосередньої загрози припинення чи обмеження постачання до будинку житлово-комунальних послуг і порушення прав мешканців на отримання таких послуг, впродовж однієї доби фізично ліквідовувати точки приєднання до внутрішньобудинкових інженерних мереж приміщень, належних таким співвласникам, і невідкладно припиняти таким співвласникам можливості користуватись спільним майном (у тому числі можливості користуватись внутрішньобудинковими електричними мережами і ліфтами) до усунення безпосередньої загрози припинення чи обмеження постачання до будинку житлово-комунальних послуг і порушення прав мешканців на отримання таких послуг. При цьому будь-якого погодження на фізичну ліквідацію точок приєднання і припинення співвласникам можливості користуватись спільним майном не вимагається, оскільки це рішення загальних зборів співвласників є рішенням співвласників в особі загальних зборів щодо розпорядження своїм спільним майном і використання такого майна, а також дорученням і прямою вказівкою керуючому директору про фізичну ліквідацію точок приєднання і припинення власникам можливості користуватись спільним майном".

29.01.2020 збори представників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" прийняли рішення, яким згідно з пунктом 1.3 надано доручення керуючому директору: - до 07.02.2020 здійснити заходи, передбачені умовами розділу 7 договорів між об`єднанням і власниками квартир АДРЕСА_3 у відносинах користування спільним майном щодо повідомлення про невиконання умов договору; - у разі відсутності письмових пояснень власників щодо відсутності пломб Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський", а також відсутності доказів припинення договорів між цими власниками і постачальником електричної енергії, застосувати заходи, передбачені умовами розділу 8 договорів між об`єднанням і власниками квартир АДРЕСА_3 у відносинах користування спільним майном, а саме - припинити для власників квартир АДРЕСА_3 технічну можливість користування електричними мережами 10.02.2020 о 12:00; - з метою можливої компенсації власникам цих квартир внесків у створення внутрішньобудинкових електричних мереж зробити розрахунок вартості таких внесків власниками квартир АДРЕСА_3 у створення внутрішньобудинкових електричних мереж і з цією метою запропонувати цим власникам надати документальне підтвердження таких внесків (у разі відсутності їх в керуючій дирекції)". Пунктом 1.4. рішення встановлено, що всі письмові звернення з цього питання власників квартир №№ 28, 29 чи їхніх представників на ім`я керуючого директора чи на адресу правління розглядають збори представників від об`єднання".

3. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021, позов задоволено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що рішення органів управління об`єднання співвласників від 18.03.2018, 18.12.2019, 29.01.2020 в частині, що обмежують право позивача, як кінцевого споживача електричної енергії, а саме можливість відключення останнього від електричної мережі через відсутність рішення загальних зборів про погодження на спільне використання електричних мереж із третіми особами, є протиправними. Право позивача на вільне отримання послуг з електропостачання кореспондує обов`язок відповідача сприяти позивачу та третім особам в транспортуванні та розподілі електричної енергії від постачальника через технологічні мережі відповідача до квартири позивача, в тому числі шляхом укладання договору про спільне використання технологічних мереж. Таким чином, облаштування триквартирного розподільчого щиту іншими додатковими обмежувальними засобами такими як запірні елементи та замки є протиправними діями відповідача, що обмежують право позивача на вільний доступ до лічильника та не дозволяють забезпечити доступ до електроустановки постачальнику.

4. Короткий зміст вимог касаційних скарг. Узагальнені доводи касаційних скарг. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021, та закрити провадження у справі, оскільки даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Скаржник у якості підстав касаційного оскарження судових рішень зазначив:

- пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: суд апеляційної інстанції застосував частину 1 статті 16, частину 1 статті 85, частину 1 статті 98 Цивільного кодексу України, статтю 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частину 1 статті 2, пункт 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, частину 2 статті 1, частину 2 статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", частину 1 статті 2, пункт 1 частини 1 статті 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" без урахування висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 906/1308/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.05.2021 у справі № 910/15494/20 та від 06.07.2021 у справі № 910/872/21;

- пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 15, частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 2 , частини 2 статті 4, пункту 5 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України;

- пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 1 частини 1, пункти 1, 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України).

5. Розгляд клопотань

Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" подано клопотання про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, за твердженням відповідача, ця справа містить виключну правову проблему щодо застосування пункту 5 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши, подане відповідачем, клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 303 Господарського процесуального кодексу України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначена частиною 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить ця справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що при передачі на її розгляд справ як таких, що містять виключну правову проблему, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний засвідчує той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Щодо якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №757/21639/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 906/677/19).

Однак заявлене відповідачем клопотання не містять належного обґрунтування виключної правової проблеми за кількісним та якісним критерієм, а обставини, наведені у клопотаннях, не дають підстав для висновку про існування виключної правової проблеми та про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики Великою Палатою Верховного Суду. Колегія суддів вважає, що зазначені в клопотанні питання можуть бути вирішені під час розгляду цієї справи Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду відповідно до його повноважень.

Крім того, Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" подано клопотання про передачу даної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 6 статті 302 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши, подане відповідачем, клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 6 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частини 6 статті 302 Господарського процесуального кодексу України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо:

1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції;

2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;

3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду вже виклала у своїй постанові від 01.02.2022 у справі № 910/5179/20 висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах. Відтак, дана справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно із пунктом 3 частини 6 статті 302 Господарського процесуального кодексу України.

6. Позиція Верховного Суду

Імперативними приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Так, однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, у постанові від 19.03.2021 у справі № 922/698/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги свою попередню практику (див. ухвалу від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19) зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини 1 статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини 1 статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм;

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши висновки, що викладені в постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

Так, у справі № 906/1308/19, що переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом позову була вимога фізичної особи - співвласника багатоквартирного будинку до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку та господарюючого суб`єкта про визнання недійсним укладеного останніми договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення про передачу будинку на обслуговування Фізичній особі-підприємцю Козловій Л.Б. загальні збори Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку не приймали, з умовами спірного договору мешканців будинку не ознайомлено, якість надання послуг погіршилась, вартість послуг безпідставно завищено, що порушує права позивача та мешканців будинку як споживачів послуг з обслуговування будинку, які мали надаватися за спірним договором. Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зазначила, що оскільки встановлено факт укладення оспорюваного договору з порушенням статей 10, 12 - 14 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статей 9 - 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», які підлягали застосуванню, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним.

У справі № 910/872/21, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову була вимога Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Мотор" до фізичної особи - підприємця Соколовської-Плугарьової Майї Юріївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного останніми договору оренди приміщення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку послалось на те, що використання відповідачами орендованого приміщення не за призначенням порушує права співвласників багатоквартирного будинку та суперечить приписам частини 8 статті 26 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", статей 203, 215 Цивільного кодексу України. Верховний Суд у зазначеній справі зазначив, що спір про визнання недійсним договору оренди, належного на праві власності майна співвласнику багатоквартирного будинку, не є спором про діяльність та управління юридичною особою - Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, навіть враховуючи, що саме воно є позивачем у справі. За таких обставин, Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій, що поданий спір не відноситься до числа спорів відповідно до статті 20 Господарського процесуального кодексу України, в яких стороною може бути фізична особа.

Натомість, у справі, що переглядається, предметом спору є вимога співвласника багатоквартирного будинку до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку про визнання недійсними рішень органів управління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, які, на думку позивача, є протиправними та такими, що обмежують його права.

Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин у вказаних вище справах №№ 906/1308/19, 910/872/21. При цьому справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами).

Щодо посилання скаржника на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 12.05.2021 у справі № 910/15494/20, Суд зазначає наступне.

Так, у справі № 910/15494/20, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги співвласника багатоквартирного будинку до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку про: - визнання незаконним рішення загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку щодо можливості призупиняти користування внутрішньобудинковими комунікаціями співвласникам-боржникам; - визнання незаконним рішення/дії відповідача, викладеного в листі щодо припинення можливості користування внутрішньобудинковими інженерними мережами; - заборону відповідачеві виконувати рішення/дії, викладені у вищевказаному листі, а саме, - припиняти можливість користування електричними мережами у будинку. Ухвалою суду першої інстанції, залишеною без змін постановою апеляційного господарського суду, відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України. Судові рішення мотивовані тим, що подана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах України. Верховний Суд, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду, виходив з того, що заявлені позовні вимоги не стосуються питань створення, діяльності, управління або припинення діяльності Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а фактично стосуються усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, а саме перешкодженням у постачанні до нього електроенергії та питної води.

Разом з тим, у справі № 910/5179/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегією суддів Касаційного господарського суду було винесено правову проблему щодо визначення предметної юрисдикції у спорах між фізичними особами - співвласниками багатоквартирного будинку та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку щодо визнання недійсними рішень зборів співвласників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку з будь-яких питань їх порядку денного.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/5179/20, дійшла висновку, що спори між фізичними особами - співвласниками багатоквартирного будинку та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку щодо визнання недійсними рішень установчих (загальних) зборів співвласників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку підвідомчі господарським судам згідно із пунктом 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначено, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 12.05.2021 у справі № 910/15494/20.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України , не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Разом з тим, підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень у даній справі, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" також визначило пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно, підставою для відкриття касаційного провадження у даній справі є, зокрема, і пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі скаржник послався на відсутність висновку Верховного Суду, зокрема щодо питання застосування статті 15, частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 2 , частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України.

Проте Верховний Суд зазначає про те, що наведені відповідачем у касаційній скарзі норми матеріального та процесуального права, щодо застосування яких, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду, є загальними для застосування до усіх правовідносин. Скаржник не конкретизував (з посиланням на особливості фактичних обставин справи, змісту правовідносин, в яких висновок щодо застосування цих норм відсутній. Скаржник не вказує, в чому полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні зазначених норм та яким чином ці норми мають бути застосовані до спірних правовідносин, не обґрунтовує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування цих норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах. Разом з тим, Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій зазначених норм права. Натомість, касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою встановлених обставин справи, доводи скаржника зводяться до надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Крім того, у касаційній скарзі скаржник також послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 5 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, скаржник зазначив, що ним у суді першої інстанції був заявлений відвід, але його безпідставно не задовольнили, що на думку скаржника свідчить про те, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, та є безумовною підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд відповідно до пункту 1 частини 1 статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається із матеріалів справи, у поданій заяві про відвід суддів Господарського суду міста Києва та передачу справи на розгляд до іншого суду Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" зазначило, що позивач є дочкою судді Господарського суду міста Києва Мандриченка О.В. Враховиючи викладене, відповідач вважав, що усі судді Господарського суду міста Києва, як колеги по роботі батька позивачки, не можуть бути неупередженими і об`єктивними при розгляді даного спору.

Відмовляючи у задоволенні цієї заяви про відвід інший склад суду, який не входить до складу суду, що розглядав справу, визначений у порядку, встановленому частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, свої висновки мотивував тим, що доводи заявника щодо наявності підстав для відводу судді Стасюка С.В. від розгляду справи № 910/2037/20 не підтверджуються матеріалами справи та зводяться до незгоди з процесуальними діями судді, а тому не можуть бути покладені в основу доводів про наявність обставин, з якими законодавець пов`язує необхідність відводу судді Стасюка С.В. від розгляду справи № 910/2037/20. Стосовно доводів заявника щодо існування реальних обставин, які викликають обґрунтований сумнів у неупередженості та об`єктивності кожного із суддів Господарського суду міста Києва, суд зазначив, що зазначене не є тими обставинами, з якими Господарський процесуальний кодекс України передбачає можливість направлення справи на розгляд до іншого суду.

Суд касаційної інстанції зазначає, що згідно з пунктом 5 частини першої статті 35 Господарського процесуального кодексу України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

З цього питання Європейський суд з прав людини зазначив, що у контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, допоки не доведено протилежного. При оцінці об`єктивного критерію окремо від поведінки суддів слід визначити, чи існували переконливі факти, які могли би викликати сумніви щодо їхньої безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (пункти 29, 31 рішення Європейського суду з прав людини "Газета "Україна-центр" проти України" від 15.07.2010).

Господарський процесуальний кодекс України не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про необ`єктивність судді, однак зазначається, що такі підстави повинні бути обґрунтовані особою, яка ініціює питання про відвід судді.

Верховний Суд зазначає, що істинність твердження про упередженість та/чи небезсторонність судді має бути доведена, адже суб`єктивний критерій вимагає оцінки реальних дій окремого судді (суддів) під час розгляду конкретної справи і лише після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Не є підставами для відводу суддів заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, непідтверджених належними і допустимими доказами.

Як вбачається із матеріалів справи, заява відповідача про відвід суддів Господарського суду міста Києва містить лише припущення про існування відповідних обставин та не підтверджена належними і допустимими доказами.

Оскільки у цій справі відсутні обставини, що свідчать про упередженість або необ`єктивність суддів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви відповідача про відвід суддів.

Наведене свідчить, що посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду не знайшли свого підтвердження.

У доводах касаційної скарги скаржник також посилається на встановлення судами попередніх інстанцій обставин, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункт 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України ).

Втім, такі доводи касаційної скарги не отримали свого підтвердження та відхиляються судом касаційної інстанції, з огляду на таке.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України ).

Разом з цим за приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Водночас в силу приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наведені у касаційній скарзі доводи у цій частині фактично стосуються не ухвалення судом рішення з урахуванням недопустимих доказів, а необхідності їх переоцінки, тобто зводяться до заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої оцінки доказів зі справи, у той час як у силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з наведеної підстави.

Щодо решти доводів, викладених скаржником у касаційній скарзі, з посиланням на наявність випадків, передбачених пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд звертає увагу, що умовою для застосування положень пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень з посиланням на пункти 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підтвердилися.

При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини "Sunday Times v. United Kingdom" Суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Європейський суд з прав людини стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом (пункт 4 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 910/2037/20 за касаційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та залишення касаційної скарги в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 910/2037/20 з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.

8. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 910/2037/20 за касаційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Фундуклєєвський" в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 910/2037/20 з підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 910/2037/20 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді С. В. Бакуліна

І. Д. Кондратова