РІШЕННЯ

01 червня 2022 року м. ТернопільСправа № 921/54/22

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання Качунь І.Є.

розглянув справу

за позовом Підгаєцької міської ради

до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області

про визнання недійсним наказу №19-6867/14-19-СГ від 20.12.2019.

за участі представників сторін:

позивача: Кукурудза А.Є. - адвокат;

відповідача: Шмігельська М.Я. - представник

Суть справи:

До Господарського суду Підгаєцької міської ради до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання недійсним наказу №19-6867/14-19-СГ від 20.12.2019.

Розгляд справи судом здійснювався за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на порушення відповідачем приписів Закону України "Про місцеве самоврядування" та Земельного кодексу України в частині прийняття наказу, яким надано гр. ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, власником якої є орган місцевого самоврядування.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву №9-19-0.92-927/2-22 від 13.04.2022. Зазначає, що отримання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта та не означає, що такий проект буде затверджено радою. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підстави для відмови у затвердженні проекту, то рада може відмовити. Крім того, відповідач вважає, що спірний наказ не порушує прав Підгаєцької міської ради щодо земельної ділянки, оскільки право постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:0506 зареєстровано за Фермерським господарством "Висока гора", і право розпоряджатися земельною ділянкою належить саме суб`єкту господарювання.

Справа з технічною фіксацією (звукозапис) судового процесу розглядалась відповідно до ст. 222 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників учасників справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з інформаційної довідки №274360879 від 11.09.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15.05.1996 Підгаєцькою сільською радою видано державний акт серія та номер ТР84 на право постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:0506 за Фермерським господарством "Висока Гора".

Листом №б/н від 19.08.2019 Фермерське господарство "Висока Гора" повідомило ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області про те, що не заперечує проти припинення права постійного користування земельною ділянкою згідно державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серія та номер ТР84.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області №19-5244/14-19-СГ від 12.11.2019 затверджено Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) площею 49,5600 га кадастровий номер :01:001:0506 на території Білокриницької сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області.

В подальшому наказом ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області №19-6867/14-19-СГ від 20.12.2019 надано дозвіл гр. ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (землі запасу - рілля), розташованої за межами населеного пункту на території Білокриницької сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області.

Як вбачається з інформаційної довідки №274360879 від 11.09.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до наказу Головного управління №29-ОТГ від 09.12.2020 земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0506 передано у комунальну власність Підгаєцькій міській раді. Право комунальної власності зареєстровано 22.01.2021.

Разом з тим, 29.04.2021 зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:0506 ФГ "Висока Гора" на підставі державного акта серія та номер ТР84 від 15.05.1996.

Також 29.04.2021 зареєстровано інше речове право на вказану земельну ділянку, а саме право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 28.04.2021, укладеного між орендодавцем Фермерським господарством "Висока Гора" та орендарем Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія "Дружба".

Виходячи з вище наведеного та вважаючи оспорюваний наказ ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області №19-6867/14-19-СГ від 20.12.2019 незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, виходячи із наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 19 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.ст. 18, 19 Земельного кодексу України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі - острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються у тому числі - на землі сільськогосподарського призначення.

За приписами ст.1 Закону України "Про особисте селянське господарство" особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 3 ст. 22, ч. ч. 1, 3 ст. 116, ч. 6 ст. 118, ч. 4 ст. 122 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

Частина 1 та 2 статті 134 ЗК України передбачала, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема передачі громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

До 2013 року земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності надавалися в оренду за рішенням районних державних адміністрацій (стаття 122 Земельного кодексу України у редакції, чинній до 2013 року).

Законом України від 06.09.2012 № 5245-VІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" (який набрав чинності 01.01.2013), зокрема внесено зміни до Земельного кодексу України, відповідно до яких з 01.01.2013 повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності перейшли до Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів (Держземагентство України).

Відповідно до ч. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №15 від 14.01.2015, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно із п. 25 ч. 4 вказаного Положення, Держгеокадастр організовує та здійснює державний нагляд (контроль), у тому числі - за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах, а також визначено інші повноваження.

Основними завданнями Держгеокадастру є, зокрема, реалізація державної політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до ч. 7 Положення, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Поряд з цим, відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Як вбачається зі змісту спірного наказу, земельною ділянкою відповідач розпорядився як уповноважений згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України територіальний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.

Однак, абз. 4 ч. 1 ст. 123 ЗК України передбачено, що надання у користування земельної ділянки здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 3 ст. 123 ЗК України).

Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розроблення технічної документації щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інших, крім установлених цією статтею, матеріалів і документів; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Із матеріалів справи слідує, що право постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :01:001:0506 за Фермерським господарством "Висока Гора" виникло на підставі державного акта серія та номер ТР84 від 15.05.1996.

Право постійного землекористування є безстроковим на відміну від права оренди і може бути припинене лише з підстав, передбаченихст.141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Таким чином, вирішуючи питання щодо надано дозвіл гр. ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства, в силу ст. 142 Земельного кодексу України, був зобов`язаний застосовувати процедури, встановлені цією статтею.

Так, статтею 142 ЗК України визначено порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою. Так, припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню.

Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

При цьому суд констатує, що у спірних правовідносинах із перелічених вище умов була дотримана лише одна - заява землекористувача про відмову від права постійного користування земельною ділянкою.

Як наслідок, суд погоджується із твердженнями позивача про те, що оспорюваний наказ не може вважатися таким, що виданий на підставі закону, оскільки право постійного користування земельною ділянкою Фермерського господарства "Висока Гора" на момент видачі спірного наказу не припинилася. Інші законодавчо встановлені підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою також були відсутні.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Отже, ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області, видаючи наказ №19-6867/14-19-СГ від 20.12.2019, діяло всупереч вимогам закону, а саме статті 141 Земельного кодексу України.

Поряд із цим, судом критично оцінюються посилання позивача на приписи статті 149 ЗК України щодо необхідності нотаріального засвідчення справжності підпису керівника Фермерського господарства, оскільки така правова норма набула чинності лише після прийняття Закону України № 1423-IX від 28.04.2021, а відтак на спірні правовідносини не поширювалася.

Водночас суд вважає, що законний інтерес позивача внаслідок прийняття оспорюваного наказу не є порушеним, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц, Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 914/839/18, від 02.09.2020 у справі № 918/194/19.

Таким чином з моменту видачі 15.05.1996 Підгаєцькою сільською радою державного акта серія та номер ТР84 на право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0506 за Фермерським господарством "Висока Гора" і до прийняття спірного наказу (20.12.2019) саме фермерське господарство було землекористувачем вказаної ділянки, незважаючи на те, що право постійного користування було зареєстровано лише 29.04.2021.

Натомість Підгаєцька міська рада на час прийняття спірного наказу не була розпорядником вище вказаної земельної ділянки. Право комунальної власності зареєстровано за органом місцевого самоврядування лише 22.01.2021.

Таким чином, виданням оспорюваного наказу всупереч вимогам земельного законодавства відповідач фактично втрутився у право Фермерського господарства "Висока Гора" на мирне володіння своїм майном , а не позивача по справі.

Наявними у справі доказами, не доведено, який саме інтерес Підгаєцької міської ради порушений відповідачем, внаслідок прийняття наказу №19-6867/14-19-СГ від 20.12.2019.

Посилання позивача з даного приводу на рішення колегії Державного агентства земельних ресурсів України від 14.10.2014 №2/1 судом оцінюється критично, оскільки останнє не є нормативно - правовим актом та не може підміняти собою законодавчі норми та приписи.

При цьому слід зазначити, що інші, долучені до матеріалів справи докази, доводи та заперечення учасників цього спору були ретельно досліджені судом, однак наведених вище висновків вони не спростовують. В свою чергу, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України". Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Як наслідок, судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями ст.ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 123, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05.11.2021.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повний текст рішення складено: 13.06.2022.

Суддя О.В. Руденко