ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2022 р. Справа № 910/16711/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Чорногуза М.Г.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2021

у справі №910/16711/21 (суддя - Марченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" звернулося з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 48529,60 грн заборгованості за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АІ/0691230, з яких: 4486,52 грн - 3% річних, 31793,08 грн - інфляційні втрати та 12250,00 грн - пеня.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач у зв`язку із визнанням банкрутом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" та на підставі ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зобов`язаний відшкодувати позивачу шкоду за договором №АІ/0691230, право вимоги якої у останнього виникло на підставі укладення Фізичною особою-підприємцем Шияном Д.С. та позивачем договору про надання фінансових послуг факторингу №2/05-04/2017 від 05.04.2017. Відповідач 20.09.2019 частково виконав зобов`язання за договором №АІ/0691230 в сумі 49000,00 грн та станом на дату подання позову у нього наявна заборгованість за договором №АІ/0691230 у сумі 48529,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2021 відкрито провадження у справі №910/16711/21 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №910/16711/21 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 4486,52 грн 3% річних та 31793,08 грн інфляційних втрат, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання не входить у зобов`язання страховика, що визнаний банкрутом, та не може бути покладена на Моторне (транспортне) страхове бюро України, оскільки юридична відповідальність має індивідуальний характер.

Також, відповідач вказує на те, що він несе відповідальність за зобов`язаннями ліквідованих (у даному випадку із застосуванням процедури банкрутства) страховиків виключно в межах регламентних виплат (страхового відшкодування), натомість інші нарахування, а саме 3% річних, інфляційні втрати та пеня, зокрема, визнані у справі про банкрутство ліквідованого страховика, мають бути списані.

Насамкінець, відповідач зазначає, що місцевим господарським судом невірно встановлено початок відліку строку позовної давності у даній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 06.01.2022 апеляційну скаргу у справі №910/16711/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Пашкіна С.А., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2022 апеляційну скаргу у справі №910/16711/21 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали.

До суду 04.05.2022 від відповідача надійшло клопотання на виконання вимог ухвали про залишення без руху апеляційної скарги.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/1704/22 від 10.05.2022 у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/16711/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2022 апеляційну скаргу у справі №910/16711/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Чорногуз М.Г., Андрієнко В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16711/21, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу 15 днів з дня отримання копії ухвали.

На електронну поштову адресу суду 19.05.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" подано відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів скарги відповідача та просить відмовити у її задоволенні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 19.09.2014 о 19 год. 35 хв. у м. Кривий Ріг водій ОСОБА_1 , виїжджаючи на автомобілі Шкода державний номерний знак НОМЕР_1 з території АЗС "Окко", яка розташована біля проїзної частини об`їзної дороги, не надав дорогу автомобілю Фольксваген державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по об`їзній дорозі. За наслідками дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій ОСОБА_1 травмувався, обидва транспортні засоби було пошкоджено.

Постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28.10.2014 у справі №211/6600/14-п ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні ДТП та накладено штраф у сумі 340,00 грн.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №Д7/02/15 від 05.02.2015 сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Фольксваген державний номерний знак НОМЕР_2 , становила 55788,43 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Шкода державний номерний знак НОМЕР_1 , як страхувальника, на момент ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Україна" на підставі полісу №АІ/0691230, за яким ліміт відшкодування по майну становить 50000,00 грн, а франшиза - 1000,00 грн.

За твердженням позивача, ОСОБА_2 подав до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" заяву про страхове відшкодування. Проте, у встановлений строк останнє не здійснило виплату страхового відшкодування.

Також місцевим господарським судом встановлено, що 01.03.2017 між ОСОБА_2 (цедент (первісний кредитор)) та Фізичною особою-підприємцем Шияном Д.С. (цесіонарій (новий кредитор)) укладено договір відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування, відповідно до п. 1.1 якого на підставі ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій приймає і зобов`язується оплатити цеденту усі права вимоги, що виникли у цедента у зв`язку із фактом настання ДТП за участю автомобіля "Skoda Oktavia Tour" під керуванням ОСОБА_1 , відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/0691230 від 11.06.2014 Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Україна".

Внаслідок укладення даного договору цесіонарій займає місце цедента (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли із зазначеної ДТП, у тому числі права одержання грошового відшкодування нанесеної шкоди майну цедента від винної особи, страхової компанії або від МТСБУ в передбачених законом випадках (п. 1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору узгоджено характеристику права вимоги, що передається цесіонарію цедентом за даним договором: загальна сума боргу (страхове відшкодування), право вимоги сплати якого передається цедентом, складає 49000,00 грн.

Зобов`язальна особа (боржник): особа, визнана винною у ДТП - ОСОБА_1 ; страхова компанія - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Україна"; МТСБУ у порядку, передбаченому законом (п. 1.4 договору).

Згідно з п. 2.1 укладеного правочину за передані права вимоги до боржника за договором страхування цесіонарій сплачує цеденту 14700,00 грн.

У подальшому, 05.04.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" (фактор) та Фізичною особою-підприємцем Шияном Д.С. (клієнт) укладено договір, відповідно до п. 1.1 якого у порядку та на умовах, визначених ним, клієнт передає фактору, а фактор приймає і зобов`язується оплатити клієнтові усі права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта з договорів відступлення права вимоги (цесії) виплати страхового відшкодування відповідно до додатку №1 до договору.

Відповідно до п. 1.2 договору фактор займає місце клієнта (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли з зазначеного договору, відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок у повному обсязі.

Характеристика прав, переданих фактору клієнтом за договором від 05.04.2017: загальна сума боргу 197500,00 грн (п. 1.3 договору).

Зобов`язана особа (боржник): відповідно до додатку №1 до договору від 05.04.2017: особи, визнані винними у заподіянні шкоди (особи, зобов`язані відшкодувати заподіяну шкоду) - згідно з додатком №1 до договору від 05.04.2017; страхова компанія - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Україна"; МТСБУ у порядку, передбаченому законом (п. 1.4 укладеного правочину).

Також з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 відкрито провадження у справі №910/842/18 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна".

30.03.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" подано у справі №910/842/18 заяву про грошові вимоги від 27.03.2018.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №910/842/18 Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" визнано конкурсним кредитором Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" на суму 9547674,57 грн, четвертої черги на суму 3916198,78 грн, шостої черги на суму 1835120,95 грн, загальна сума вимог складає 15298994,30 грн.

Постановою Господарського суду міста Києва від 07.09.2018 у справі №910/842/18, зокрема, припинено процедуру розпорядження майном Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", визнано його банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, господарську діяльність банкрута завершено, строк виконання всіх грошових зобов`язань банкрута та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) визначено таким, що настав з 07.09.2018.

21.09.2018 Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" подано у справі №910/842/18 заяву з кредиторськими вимогами до боржника на суму 4944765,41 грн, яку прийнято до розгляду відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 у справі №910/842/18.

23.10.2018 позивачем подано у справі №910/842/18 заяву про уточнення кредиторських вимог та клопотання про залишення без розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2018 у справі №910/842/18, зокрема, задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" з урахуванням уточнення на суму 4941518,06 грн, визнано кредиторські вимоги у наступному порядку: на суму 3524,00 грн - першої черги, на суму 4937944,06 грн - шостої черги.

18.04.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" подано у справі №910/842/18 заяву з кредиторськими вимогами до боржника на суму 95888,47 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2019 у справі №910/842/18 заяву товариства з кредиторськими вимогами до боржника задоволено, визнано кредиторські вимоги у наступному порядку: на суму 3842,00 грн - першої черги, на суму 95888,47 грн - шостої черги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс, постановлено ліквідувати Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Україна" у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами, а також встановлено, що вимоги кредиторів, які визнані судом та включені до реєстру вимог кредиторів, не задоволені, у зв`язку з тим, що ліквідатором не виявлено достатньо майнових активів, які підлягають включенню до ліквідаційної маси для погашення кредиторських вимог.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) з заявою від 12.09.2019 про здійснення регламентної виплати.

Листом №3.1-05/30710 від 20.09.2019 МТСБУ повідомило позивача про прийняття рішення про відшкодування шкоди у сумі 49000,00 грн.

Згідно з випискою з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" МТСБУ перерахувало 49000,00 грн страхового відшкодування 20.09.2019. Разом з цим, 4486,52 грн 3% річних, 31793,08 грн інфляційних втрат та 12250,00 грн пені відповідачем не було сплачено на користь позивача.

Зважаючи на часткове задоволення відповідачем вимог позивача, викладених у заяві від 12.09.2019, та сплату останнім лише основної суми страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України 4486,52 грн 3% річних, 31793,08 грн інфляційних втрат та 12250,00 грн пені.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що після ліквідації Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" та затвердження ліквідаційного балансу до нього перейшли зобов`язання лише по відшкодуванню шкоди за договорами обов`язкового страхування, яка і була відшкодована позивачу, а тому жодних грошових зобов`язань перед позивачем не порушено. Відповідач також зауважив на тому, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені віднесені ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 про банкрутство до 4 черги кредиторів, а тому в силу приписів ч. 5 ст. 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є погашеними. Також, на переконання відповідача, він не є правонаступником Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", а тому на нього не можуть бути покладені зобов`язання страховика-банкрута.

Окрім цього, у відзиві на позов Моторне (транспортне) страхове бюро України просило застосувати наслідки спливу строку позовної давності за грошовими вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на те, що Моторне (транспортне) страхове бюро України не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення, виплати суми страхового відшкодування та передбачені законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України, п. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, нараховані за прострочення ліквідованим страховиком виплат суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону є невід`ємною складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування. Враховуючи встановлений факт переходу до відповідача обов`язку здійснити відшкодування суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, місцевий господарський суд зазначив, що право вимоги потерпілого до Моторного (транспортного) страхове бюро України за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика виникає з моменту ліквідації такого страховика ухвалою господарського суду у справі про банкрутство. А відтак, в даному випадку строк позовної давності за вимогами про сплату 3% річних та інфляційних втрат не пропущено, оскільки Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Україна" ліквідовано ухвалою суду від 17.07.2019 у справі №910/842/18, а відтак звернення з даним позовом здійснено у межах строку позовної давності.

Разом з цим, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності на звернення до суду щодо стягнення пені, з огляду на дату постановлення ухвали про ліквідацію Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", дату звернення до суду з даним позовом (11.10.2021), місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовна давність в один рік до вимог про стягнення пені за вказаний період сплинула, що в силу приписів ст. 267 ЦК України має наслідком відмову в позові в цій частині.

З наведеними висновками місцевого господарського суду погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За визначенням ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п. 9.1 ст. 9 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно з п. 22.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Заперечуючи проти позовних вимог, апелянт зазначає, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання не входить у зобов`язання страховика, що визнаний банкрутом, та не може бути покладена на Моторне (транспортне) страхове бюро України, оскільки юридична відповідальність має індивідуальний характер.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами скаржника та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

З наведеного можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Відтак, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Вказана правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2018 у справі №910/17993/15, 28.02.2018 у справі №149/344/15-ц, 06.06.2019 у справі №758/8819/16-ц, 26.06.2019 у справі №760/2905/16-ц, 04.09.2019 у справі №280/2625/13-к, та 16.10.2019 у справі №452/3519/15.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15 зроблений висновок з приводу того, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

З огляду на викладене, у разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема, виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, слід зазначити, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з п. 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою.

За змістом викладених норм правовідношення, в якому страховик, у разі настання страхового випадку, зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, на суму якого у разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування, зокрема, пеня, 3% річних, інфляційні втрати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №910/14293/19 та 30.01.2018 у справі №910/17993/15.

Як було зазначено вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №910/842/18 позивача визнано кредитором Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", в тому числі за зобов`язаннями, що є предметом спору у даній справі.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановлені у справі №910/842/18 грошові вимоги (що включають спірні нарахування) та обґрунтованість таких вимог мають преюдиціальне значення і не потребують повторного доказування.

Водночас, у поданій апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що він несе відповідальність за зобов`язаннями ліквідованих (у даному випадку із застосуванням процедури банкрутства) страховиків виключно в межах регламентних виплат (страхового відшкодування), натомість інші нарахування, а саме 3% річних, інфляційні втрати та пеня, зокрема, визнані у справі про банкрутство ліквідованого страховика, мають бути списані.

Апеляційний суд зазначає, що правовідносини за договором страхування в процедурі ліквідації страховика і після її завершення врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (на даний час Кодекс України з процедур банкрутства).

Відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України "Про страхування" при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Норми ст. 87 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відповідно до положень якого здійснювалось провадження у справі №910/842/18 про банкрутство, не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів в процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма ч. 5 ст. 45 вказаного закону встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Натомість, спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика.

Зокрема, відповідно до п. 20.3 ст. 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Підпунктом "ґ" п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі.

Отже, МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України суми 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, а також пені, оскільки ці нарахування в силу закону є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №910/14293/19).

Таким чином, зважаючи на перехід до позивача прав вимоги до відповідача зі сплати спірного страхового відшкодування, а також враховуючи оплату МТСБУ лише частини цього відшкодування, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача 4486,52 грн 3% річних та 31793,08 грн інфляційних втрат.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як зазначалось вище, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Тож у контексті спірних правовідносин таке право на позов має бути пов`язаний, зокрема, з початком виникнення відповідного обов`язку у МТСБУ щодо виконання зобов`язань ліквідованого страховика.

Аналіз положень п. п. 2, 3 ст. 20 та п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) - на МТСБУ.

Враховуючи положення пп. "ґ" п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок МТСБУ щодо відшкодування шкоди замість ліквідованого страховика виникає з моменту встановлення судом факту недостатності коштів та майна такого страховика, чим, у цьому випадку, є дата постановлення ухвали господарського суду про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, закриття провадження у справі про банкрутство страховика-банкрута. Важливим при цьому є врахування обставин того, що вимоги кредиторів не були задоволені, у зв`язку з відсутністю достатніх майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси.

А тому право вимоги потерпілого до МТСБУ за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика виникає саме з моменту ліквідації такого страховика ухвалою господарського суду у справі про банкрутство, а не від дати настання страхової події, як помилково зазначає скаржник.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.09.2021 у справі №910/14293/19.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного спростовуються зазначені доводи скаржника, зокрема, про те, що суд першої інстанції належним чином не встановив, коли позивач дізнався про своє порушене право та дійшов до помилкового висновку, що строк позовної давності обраховується не з моменту скоєння ДТП, а з моменту ліквідації Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" ухвалою господарського суду у справі про банкрутство.

Як було вказано раніше, факт ліквідації Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" встановлено ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2019 у справі №910/842/18 у зв`язку з неможливістю останнього виконати свої зобов`язання перед кредиторами. Саме із вказаною дати слід відраховувати початок перебігу строку позовної давності. При цьому, позивач звернувся з даним позовом 11.10.2021, що підтверджується поштовою накладною на конверті.

Вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних у розумінні ст. 625 ЦК України мають похідну природу від основного грошового зобов`язання, а тому до них застосовується загальний строк позовної давності у три роки.

Таким чином, враховуючи дату звернення з позовом у даній справі, Північний апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

В той же час, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення пеня, а отже і з висновком про відмову у позові в наведеній частині.

Частинами 1 та 2 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вже було зазначено, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності на звернення до суду з вимогою щодо стягнення неустойки (пені), з огляду на дату постановлення ухвали про ліквідацію Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна" - 17.07.2019, дату звернення до суду з даним позовом - 11.10.2021, місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, що позовна давність в один рік до вимог про стягнення пені за вказаний період сплинула. Наведене в силу приписів ст. 267 ЦК України має наслідком відмову в позові в цій частині щодо стягнення з відповідача 12250,00 грн пені.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з позицією місцевого господарського суду з приводу часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат та відмови в позові в частині стягнення пені у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності на звернення до суду.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №910/16711/21 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №910/16711/21 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В.Андрієнко

М.Г. Чорногуз