СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Харків Справа № 917/1044/21

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А. , суддя Склярук О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця Випущенко Людмили Миколаївни, (вх.№12П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.11.2021 року у справі №917/1044/21,

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (вул. Нижньоюрківська, 8-а, м.Київ, 04080, ),

до фізичної особи-підприємця Випущенко Людмили Миколаївни (вул. Єлизавети Милорадович, 45, кв. 24, м.Полтава, Полтавська область, 36042),

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Військова частина 3078 Національної гвардії України звернулась до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Випущенко Людмили Миколаївни про стягнення 214807,45 грн. штрафу та пені за прострочення виконання зобов`язання визначеного умовами договору №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 30.11.2021 року у справі №917/1044/21 (повний текст складено 10.12.2021 року, суддя Ціленко В.А.) позов задоволено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Випущенко Людмили Миколаївни на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 214807,45 грн. штрафу і пені та судовий збір у сумі 3222,11 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 30.11.2021 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі. Апелянт також просить суд витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що:

- місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного судового рішення не враховано, що затримка поставки товару була зумовлена об`єктивними обставинами, що не залежали від волі відповідача. При цьому, відповідач своєчасно здійснив повідомлення позивача про необхідність перенесення дати поставки на більш пізніший строк з приводу чого з боку позивача зауважень не надходило;

- під час перевірки товару, поставленого товару та його подальшого приймання замовником не було зазначено про порушення умов договору в частині порушення строків поставки, а також не було складено та направлено акт про порушення умов договору на цій підставі;

- враховуючи відсутність складеного позивачем акту про порушення строків поставки відсутні правові підстави для стягнення з ФОП Випущено Л.М. пені та штрафу за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань;

- питання застосування судом неустойки має бути здійснено судом з урахуванням принципу розумності та справедливості, оскільки питання про зменшення розміру неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв`язку, копію ухвали суду від 21.02.2022 року отримано позивачем 01.04.2022 року та відповідачем 12.04.2022 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надходило.

02.05.2022 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2461), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач вказує, що доводи відповідача про те, що позивачем безпідставно не складений акт про порушення строків поставки товару є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та положенням укладеного між сторонами спору договору. Звертає увагу, що обов`язок відповідача з поставки товару за договором вважається виконаним у момент поставки товару до складу позивача, тому належним доказом на підтвердження виконання такого обов`язку є підписання сторонами відповідних видаткових накладних.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №133/2022 від 14.03.2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року №03 «Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану» встановлено особливий режим роботи Східного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану з 01 квітня 2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема:

- зупинено тимчасово розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу до усунення обставин, які в умовах воєнної агресії проти України зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів і працівників суду;

- запроваджено з 01.04.2022 року роботу Східного апеляційного господарського суду у віддаленому режимі. Режим роботи суду може бути змінений з урахуванням об`єктивних обставин загострення збройної агресії (у тому числі ведення бойових дій) на адміністративно-територіальній одиниці місця розташування суду;

- рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: ;

- забезпечено приймання та опрацювання вхідної кореспонденції, що надходить до суду засобами електронного зв`язку. У разі відсутності об`єктивної можливості дотримання приписів процесуального законодавства та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, відповідні дії здійснювати після усунення обставин, що зумовили таку неможливість.

Вказані обставини додатково зумовили розгляд даної справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Необхідно також врахувати, що матеріали справи надійшли до Східного апеляційного господарського суду під час дії воєнного стану.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права при винесенні оскаржуваного рішення, а також проаналізувавши докази, котрі стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

22.09.2020 року між Військовою частиною 3078 Національної гвардії України (замовник, позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем Випущенко Людмилою Миколаївною (учасник, відповідач у справі) укладено договір №148/ВЗЗ-2020 за умовами якого учасник зобов`язався у визначені договором строки поставити замовнику якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари.

Відповідно до п. 1.2. договору найменування (номенклатура, асортимент) товару - м`ясопродукти - за кодом ДК 021:2015-15130000-8 (консерви м`ясні «Яловичина тушкована вищого ґатунку» надалі - товар). Кількість товару за договором становить 40000 кг.

Згідно п. 4.1. договору ціна договору складає 3256000,00 грн., у тому числі податок на додану вартість (ПДВ) 20% - 542666,67 грн.

22.09.2020 року сторони підписали додаткову угоду №1 до договору, в якій, у зв`язку погодження зміни ціни в договорі в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт, послуг) на підставі підпункту 5 пункту 12.6 та пункту 4.2. договору, сторони погодилися, що ціна договору складає 3254400,00 грн., у тому числі ПДВ 20% - 542400,00 грн.

Відповідно до п. 5.1 договору розрахунки за товар, що поставляються, замовником проводяться шляхом оплати за фактично поставлену кількість товару (партію товару) з відстрочкою платежу до 90 календарних днів з дати документального підтвердження учасником замовнику доставки товару до товароодержувача.

До кожної партії товару що постачається, учасник обов`язково надає замовнику накладну (у трьох примірниках) та рахунок-фактуру, підписану особою учасника, уповноваженою на підписання господарських та фінансових документів. Платником та одержувачем товару за цим договором є замовник (п. 5.2, 5.3 договору).

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці. Строк поставки товару за цим договором складає 14 (чотирнадцять) календарних днів з моменту отримання учасником письмової заявки замовником, але не пізніше дати вказаної в ній.

Не пізніше 7 (сьомого) числа кожного місяця учасник (представник учасника) прибуває до замовника для отримання письмової заявки.

Заявка вручається під особистий підпис учаснику (представнику учасника) або у разі не прибуття вищезазначених осіб, надсилається учаснику рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу учасника, зазначену в розділі 14 договору.

У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару.

Позивач вказує, що він взяті на себе зобов`язання за договором виконав, 01.10.2020 року надав представнику відповідача заявку №78/5/7-2226 про необхідність поставки товару в кількості 40000 кг у строк 29.10.2020 року.

Проте, відповідач в порушення п. 6.1 договору №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року товар, визначений заявкою від 01.10.2020 року №78/5/7-2226 (від 30.09.2020 року) поставив з порушенням строків.

23.12.2020 року сторони уклали додаткову угоду №2 до договору, згідно якої пункт 1.2. договору викладено в новій редакції: « 1.2. М`ясопродукти - за кодом ДК 021:2015 - 15130000-8 (консерви м`ясні «Яловичина тушкована вищого ґатунку»). Кількість товару за договором: 39998,40 грн.». Пункт 4.1 договору №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року також викладено в новій редакції: «Ціна договору складає 3254294,24 грн., у тому числі податок на додану вартість (ПДВ) 20% - 542382,37 грн.».

Додатком до договору є гарантійний лист виробника в особі ФОП Сергієнко В.І. від 20.08.2020 року №37, в якому виробник підтверджує, що з умовами оголошення вимог позивача стосовно термінів поставки товару ознайомлений та гарантує їх дотримання.

За умовами пункту 10.1 договору сторони погодили, що у випадку виникнення спорів або розбіжностей сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку згідно чинного законодавства України (п. 10.2 договору).

З метою мирного врегулювання спору позивач 15.02.2021 року за вих.№78/6-298 надіслав ФОП Випущенко Л.М. претензію у якій просив задовольнити вимоги замовника та сплатити пеню та штраф у розмірі 214807,45 грн.

Відповідач на претензію відреагував відповіддю №2021-03-15/2 від 15.03.2021 року в якій зазначив, що порушення строку поставки товару відбулось у зв`язку з неможливістю виготовити необхідну його кількість контрагентом в особі ФОП Сергієнко В.І. Також, відповідач послався на відсутність акту про порушення умов договору в частині строків поставки товару.

Вважаючи свої права порушеними Військова частини 3078 Національної гвардії України звернулася до суду з позовом у даній справі.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою, договір по даній справі є договором поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріали справи свідчать, що на виконання пункту 6.1. договору Військовою частиною 3078 Національної гвардії України було підготовлено письмову заявку від 30.09.2020 року за вих.№78/5/7-2226 від 01.10.2020 року про необхідність поставки товару консерви м`ясні (яловичина тушкована) у кількості 40000,00 кг на склад замовника в/ч 3078 НГУ м.Київ, вул. Нижньоюрківська, 8-А. У заявці визначено строк поставки, а саме: 29.10.2020 року.

01.10.2020 року вказана заявка отримана уповноваженим представником ФОП Випущенко Л.М. - Ошкадер Я.В., який діяв на підставі довіреності від 01.07.2020 року.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалось, пунктом 6.1 договору сторони погодили строк поставки товару - 14 (чотирнадцять) календарних днів з моменту отримання учасником письмової заявки замовником, але не пізніше дати, вказаної в ній.

Право власності на товар переходить від учасника до замовника після прийняття товару на склад замовника, факт якого засвідчується підписами уповноваженими на це особами учасника та замовника на відповідній видатковій накладній (п. 6.5 договору).

Товар, визначений заявкою від 01.10.2020 року №78/5/7-2226 був поставлений замовнику з порушенням строків, визначених договором, а саме:

- 7497,00 кг товару поставлено 06.11.2020 (видаткова накладна №ВЛ-0034799 від 06.11.2020);

- 9999,675 кг товару поставлено 18.11.2020 (видаткова накладна №ВЛ-0037681 від 18.11.2020);

- 9999,675 кг товару поставлено 02.12.2020 (видаткова накладна №ВЛ-0041571 від 02.12.2020);

- 9999,675 кг товару поставлено 07.12.2020 (видаткова накладна №ВЛ-0043092 від 07.12.2020);

- 2502,675 кг товару поставлено 14.12.2020 (видаткова накладна №ВЛ-0045054 від 14.12.2020).

Так, належним доказом на підтвердження виконання обов`язку по поставці товару за договором у даній справі є підписання сторонами відповідних видаткових накладних. У матеріалах справи наявні складені, підписані і скріплені печатками сторін видаткові накладні саме 06.11.2020 року, 18.11.2020 року, 02.12.2020 року, 07.12.2020 року та 14.12.2020 року. Тобто відповідні дати є свідченням виконання зобов`язання відповідачем за договором.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта що затримка поставки товару зумовлена об`єктивними обставинами і не залежала від волі відповідача, а також на своєчасність здійснення повідомлення позивача про необхідність перенесення дати поставки на більш пізніший строк з приводу чого з боку позивача зауважень не надходило.

Відповідно до п. 12.8 договору в разі неможливості виконання зобов`язань щодо поставки за даним договором, учасник зобов`язаний письмово повідомити замовника про обставини, що заважають належному виконанню його обов`язків в строк до 3 (трьох) календарних днів з дати виникнення таких обставин.

Отже відповідач 08.10.2020 року за вих.№123-3 звернувся до позивача з листом у якому повідомив, що поставка товару згідно заявки від 01.10.2020 року, не може бути здійснена з об`єктивних підстав у зв`язку з чим просив перенести поставку товару на 24.11.2020 року без застосування штрафних санкцій. Вказаний лист було направлено позивачу і отримано останнім 09.10.2020 року, що підтверджується відповідним штампом вхідної корреспонденції військової частини.

Тобто, відповідач підтвердив неможливість поставити замовлений позивачем товар у визначений договором та вказаний у заявці строк.

Матеріали справи свідчать, що Заступнику командувача Національної гвардії України командиром військової частини 3078 було направлено телефонограму з проханням погодити перенесення дати поставки товару.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких відомостей про таке погодження.

Слід відзначити, що за умовами пункту 6.1 договору №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року у випадку корегування інформації яка зазначена у заявці, замовник має право здійснювати таке корегування засобами зв`язку, з обов`язковим письмовим підтвердженням в подальшому. В разі відсутності письмового підтвердження таке корегування вважається недійсним.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутнє письмове підтвердження корегування інформації визначеної в заявці від 01.10.2020 року №78/5/7-2226, таке корегування в силу п. 6.1 договору вважається недійсним.

За умовами пункту 9.1 договору №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, війна тощо). Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є сертифікат, який видається Товарно-промисловою палатою України або регіональними торгово-промисловими палатами (п. 9.3 договору).

Відповідно до пункту 9.7 договору під випадком розуміються будь-які обставини, які не вважаються непереборною силою відповідно до пункту 9.6. цього договору і які безпосередньо не обумовлені діями сторін і не пов`язані з ними причинним зв`язком, які виникають без вини сторін, поза волею або всупереч волі і бажанню сторін, і які не можна за умови застосування звичайних для нього заходів (мір) передбачити й не можна при всій обережності й передбачливості запобігти (уникнути).

За умовами п. 9.8. договору не вважається випадком, зокрема, недотримання своїх обов`язків контрагентом тієї сторони, що порушила зобов`язання за цим договором, відсутність на ринку товарів, необхідних для виконання зобов`язання за цим договором, відсутність у сторони, що порушила зобов`язання, необхідних коштів.

З урахуванням п. 9.3, п. 9.8 договору, обставини, на які посилався відповідач в листі №123-3 від 08.10.2020 року (насичений графік виробника - ФОП Сергієнка В.І.), не є ані обставиною непереборної сили, ані випадком. Крім того, вказаний лист не містить жодних обставин та документального підтвердження настання обставин непереборної сили, передбачених розділом 9 договору №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року.

Тобто прострочення контрагента боржника не є тією обставиною, що звільняє боржника від відповідальності.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

До правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (неустойка, штраф, пеня) слід застосовувати положення Глави 26 Господарського кодексу України.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина перша статті 173 Господарського кодексу України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Твердження апелянта про те, що застосування відповідальності у вигляді пені можливе лише у разі порушення виконання грошового зобов`язання, а зобов`язання відповідача поставити товар не є грошовим зобов`язанням, суд відхиляє з огляд на таке.

У розумінні статей 173 та 230 Господарського кодексу України пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань, до боржника, який порушив господарське зобов`язання, застосовуються штрафні санкції у вигляді пені або штрафу, передбачені частиною четвертою статті 231 ГК України.

При цьому, пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі №904/5770/18, від 17.10.2019 року у справі №912/3237/18.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу за порушення виконання господарських зобов`язань, що узгоджується із свободою договору, регламентованою статтею 627 ЦК України, за якою сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У даній справі при укладені договору сторони дійшли згоди щодо сплати одночасно штрафу та пені у разі невиконання відповідачем умов договору, а саме: порушення строку поставки товару. Тому, одночасне застосування штрафу та пені не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного між сторонами договору.

Такий же правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 23.07.2019 року у справі №910/7398/18, від 12.12.2019 року у справі №910/10939/18, від 11.10.2018 року у справі №908/3327/16, від 19.09.2019 року у справі №904/5770/18.

У пункті 8.3 договору №148/В33-2020 від 22.09.2020 року сторони погодили, що за порушення строку поставки товару, зазначеного у заявці, учасник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару.

Отже, договором №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року передбачено господарсько-правову відповідальність відповідача за невиконання своїх зобов`язань перед покупцем у вигляді сплати неустойки пені та штрафу, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Позивачем здійснено розрахунок та заявлено до стягнення пеню в розмірі 86653,92 грн. та штраф у розмірі 128153,53 грн. на підставі п. 8.3 договору:

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявлених до стягнення пені та штрафу, з урахуванням норм чинного законодавства України та умов договору, дійшов вірного висновку з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 86653,92 грн. пені та 128153,53 грн. штрафу (загалом 214807,45 грн.).

Відхиляє колегія суддів посилання апелянта на судову практику, зокрема на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах №922/1151/18, №904/2882/18, №922/788/19, №910/8584/20, оскільки висновки викладені у відношенні правовідносин, що не є тотожними у даній справі та стосуються обставин електронного документообігу і стягнення пені за зобов`язанням зокрема по поверненню авансу.

Слід відзначити, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання грошового зобов`язання.

Щодо посилань апелянта, що при прийнятті товару позивачем не висловлено будь-яких зауважень і сторонами не складено акт про порушення умов договору у відповідності до п.6.8.1 договору, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.6.8 договору, товар, доставлений замовнику з порушенням вимог до маркування, або тари або упаковки, встановленими у нормативних документах (ДСТУ, ГОСТ, ГСТУ, СОУ, ТУ), вважається не поставленим, про що складається відповідний акт у якому фіксується порушення. Товар має бути замінений учасником протягом 3 (трьох) календарних днів.

Відповідно до п. 6.8.1 договору у разі виявлення представниками замовника порушень при прийманні товару, протягом 24 годин складається акт про порушення умов договору у двох примірниках. Один примірник залишається у замовника, другий примірник надається представнику учаснику під підпис, а у разі відмови від підписання акту про порушення умов договору або відсутності представника учасника на території військової частини на момент складання вищезазначеного акту - комісійно (у складі не менше трьох осіб представника замовника), що засвідчується підписами представників замовника та протягом 3 календарних днів надсилається учаснику рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного, що вважається належним доказом ознайомлення учасника з вищезазначеним актом.

З наведених умов договору вбачається, що акт про порушення складається сторонами у разі, якщо при прийомі товару встановлено порушення, зокрема, щодо маркування, тари або упаковки товару тощо.

У такому випадку п.6.8.1 договору регулює алгоритм дій сторін та порядок складання акту, в якому фіксується порушення.

У цій справі видаткові накладні підписані уповноваженими особами сторін без будь-яких зауважень.

Разом із тим, відповідачем було порушено строки поставки, що є самостійною і достатньою підставою для притягнення його до відповідальності у вигляді сплати пені та штрафу відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України та п.8.3 договору.

І саме у зв`язку із вказаними обставинами позивачем було заявлено позов.

За наведеного, з огляду на предмет та підстави позову у цій справі, посилання відповідача на положення п.6.8.1 договору є безпідставними, оскільки вказаним пунктом договору не регулюються правовідносини сторін, які виникли в межах цього спору.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на положення ст.233 Господарського кодексу України, ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України та зазначає про можливість зменшення судом розміру неустойки, з огляду на те, що відповідачем виконано в повному обсязі свої обов`язки за договором.

Судова колегія зазначає наступне.

За положеннями ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач не звертався до суду першої інстанції із заявою про зменшення розміру неустойки.

Про застосування ст.233 Господарського кодексу України та ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України відповідач вказав лише в мотивувальній частині своєї скарги, без заявлення відповідного клопотання в резолютивній частині.

Крім того, відповідач не надав доказів винятковості обставин, які призвели до порушення ним зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення та інших обставин, з якими законодавець пов`язує право суду на зменшення штрафних санкцій.

Враховуючи викладене, правові підстави для застосування положень статті 551 Цивільного кодексу України у суду апеляційної інстанції у цьому випадку відсутні.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору №148/ВЗЗ-2020 від 22.09.2020 року щодо своєчасної поставки товару.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Випущенко Людмили Миколаївни не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 30.11.2021 року у справі №917/1044/21, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Випущенко Людмили Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 30.11.2021 року у справі №917/1044/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.І. Склярук