ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2022 р. Справа№ 910/15963/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників:

від позивача за первісним позовом - не з`явились,

від відповідача за первісним позовом - Рибачок А.О.,

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 (повний текст складено 22.04.2021)

у справі № 910/15963/20 (суддя Ващенко Т.М.)

За первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віракс"

про стягнення 1 102 939,95 грн.,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Віракс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн"

про розірвання договору та стягнення 1 044 032,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віракс" про стягнення 1 102 939,95 грн.

В обґрунтування позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" посилалось на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Віракс" своїх зобов`язань в частині повної оплати поставленого товару за договором поставки від 07.06.2019 року № 07/06/19-01.

В грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Віракс" звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" із зустрічною позовною заявою про розірвання договору поставки № 07/06/19-01 від 07.06.2019 року та стягнення 1 139 285, 86 грн.

В обґрунтування зустрічного позову Товариство з обмеженою відповідальністю "Віракс" посилається на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" зобов`язань у частині поставки продукції за укладеним сторонами договором поставки від 07.06.2019 року №07/06/19-01 та неповерненням сплаченої суми попередньої оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 року позов за заявою ТОВ "Екопромлайн" було залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року у справі №910/15963/20 зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Віракс" задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Екопромлайн" на користь ТОВ "Віракс" 1 044 032 грн. 45 коп. попередньої оплати та 15 660 грн. 48 коп. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані ТОВ "Екопромлайн" копії видаткової накладної від 16.10.2019 року №192 на суму 1 925 002, 20 грн. та копії товарно-транспортних накладних № 023, № 021, № 020, № 19, № 18, № 16, № 15, № 014, № 13, № 012, № 011, № 10 не підтверджують виконання останнім своїх зобов`язань за договором з поставки товару, з огляду на наявність доказів перебування директора ТОВ "Віракс" поза межами України в період підписання зазначених накладних, відсутність проставлених підписів водіїв на товарно-транспортних накладних, відсутність відомостей зернового складу про отримання на зберігання зерна від ТОВ "Віракс", а також відсутність супровідних документів на вантаж, передбачених пунктом 5.4 Договору, як і відсутність податкових накладних на товар. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про стягнення з ТОВ "Екопромлайн" 42 052,02 грн. % річних та 53 201, 21 грн. інфляційних втрат з огляду на наявність спеціальної норми про нарахування процентів відповідно до статті 536 ЦК України, тоді як, зазначені вимоги були заявлені на підставі статті 625 цього Кодексу. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічної позовної вимоги про розірвання договору поставки з огляду на закінчення строку його дії, пославшись на умови пункту 9.1 договору поставки.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2021 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року у справі №910/15963/20 скасовано в частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віракс" 1 044 032 грн. 45 коп. попередньої оплати та 15 660 грн. 48 коп. судового збору. У скасованій частині ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року у справі № 910/15963/20 залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.11.2021 року у справі №910/15963/20 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віракс" задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2021 року у справі №910/15963/20 скасовано, справу №910/15963/20 направлено на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Направляючи справу на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки з викладенням відповідних мотивів доводам ТОВ "Віракс" та поданих ним до матеріалів справи доказам (в тому числі до відзиву на апеляційну скаргу) на обґрунтування заперечень фактичного здійснення ТОВ "Екопромлайн" поставки товару (кукурудзи) на елеватор у місті Гребінка, Полтавської області (АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії АТ "ДПЗКУ" "ГРЕБІНКІВСЬКИЙ ЕЛЕВАТОР").

Також Верховний Суд зазначив, що судом апеляційної інстанції не оцінено наявність чи відсутність доказів, які б переконливо свідчили про фактичні обставини здійснення постачання товару, не встановлено наявності або відсутності реального руху товару, обставин здійснення перевезення товару за договором, обставин передання товару ТОВ "Віракс", місця куди саме було поставлено спірний товар, обставини зберігання чи використання спірного товару покупцем.

Отже, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що обставина реального виконання договору в частині здійснення ТОВ "Екопромлайн" фактичної поставки товару (кукурудзи) підлягала окремому доведенню у цій справі, оскільки на це, як на одну із підстав зустрічного позову, у судах першої та апеляційної інстанцій постійно наголошувала сторона - ТОВ "Віракс".

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2021 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено розгляд справи на 26.01.2022 року.

28.12.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Віракс" надійшли письмові пояснення.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2022 року, у зв`язку з відпусткою судді Кравчука Г.А., сформовано для розгляду справи №910/15963/20 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2022 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року у справі №910/15963/20 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, розгляд справи призначено на 23.02.2022 року.

11.02.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн", позивача за первісним позовом у справі, надійшло клопотання про доручення документів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 року відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року на 30.03.2022 року.

Судове засідання, призначене на 30.03.2022 року не відбулось у зв`язку з запровадження на території України воєнного стану.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 року розгляд справи призначено на 15.06.2022 року.

В судовому засіданні 15.06.2022 року представник відповідача за первісним позовом надав усні пояснення по справі, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача за первісним позовом.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2019 року між ТОВ "Екопромлайн" (постачальник) та ТОВ "Віракс" (покупець) укладено договір поставки № 07/06/09-01. (т.1, а.с. 11-12).

Договір підписаний від імені постачальника його директором Нікіфоровим А.А. та від імені покупця - директором Шульц М.В., що діяли на підставі статутів товариств. Підписи вказаних осіб скріплені печатками.

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов`язався поставити й передати, а покупець зобов`язався оплатити й прийняти від постачальника сільськогосподарську продукцію - кукурудзу (далі - товар) насипом, відповідно до умов даного договору.

Згідно з п. 3.1. договору загальний обсяг та кількість товару, що поставляється на умовах договору, визначається сторонами у специфікаціях до даного договору, виставленими постачальником та оплаченими покупцем рахунками. Фактична кількість та обсяг поставленого товару підтверджується товарними (видатковими) накладними, що були підписані сторонами протягом строку дії договору.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що ціна товару встановлюється в національній валюті України та вказується в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

Також пунктом 4.2. договору встановлено, що ціна товару включає ПДВ 20%, порядок нарахування якого встановлений чинним законодавством України і вказується в специфікаціях, що додаються до договору і є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 4.4. договору загальна вартість договору визначається загальною вартістю поставленого товару відповідно до специфікацій, що додаються до договору і є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 5.1. договору постачальник зобов`язується поставити товар покупцю залізничним транспортом або іншим видом транспорту, що дозволяє перевезення товару на умовах СРТ (Інкотермс 2010) за тією адресою пункту призначення (порту), яке буде вигідним для постачальника.

Пунктом 5.2. договору сторони визначили, що товар повинен бути відвантажений відповідно до показників якості й у кількості, згідно з пунктами 2.1 та 3.1 цього договору, у строк, що буде додатково погоджений між сторонами цього договору. Датою відвантаження є дата у відповідній електронній залізничній накладній, поставлена під час її оформлення на станції відправлення товару, проте, датою поставки товару є дата приймання товару в пункті призначення.

Підпунктом 5.4.1. п. 5.4. Договору передбачено, що після відправлення вагонів з Товаром, до прибуття Товару в пункт призначення Постачальник зобов`язується якомога швидше впродовж 1 доби відправити на електронну адресу Покупця копії належним чином оформлених наступних товаросупровідних документів:

- посвідчення якості на кожну партію Товару, видане лабораторією зерноскладу, з якого відбувається відвантаження, з зазначеними в них номерами протоколів випробувань на ГМО та безпеку; копії протоколів випробувань на визначення показників безпеки та досліджень на ГМО, видані сертифікованою лабораторією; сертифікат походження товару.

Також пунктом 5.10. договору передбачено зокрема, що відповідальність за товар, право власності на товар та всі ризики, пов`язані із його втратою або пошкодженням, а також всі витрати за зберігання товару переходять від постачальника до покупця в дату виконання постачальником своїх зобов`язань з поставки товару, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 6.1. договору покупець здійснює 80 % оплати за товар в українських гривнях шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок постачальника протягом 3 робочих днів з моменту отримання рахунка на оплату, копії залізничних накладних (на вимогу Покупця).

Згідно з п. 6.3. договору кінцева оплата за відповідну партію поставленого товару здійснюється покупцем протягом 3 робочих днів після: отримання письмового повідомлення від одержувача про результати переваження товару, що надається впродовж 2 робочих днів після розвантаження товару; рахунка на оплату на кінцеву кількість товару, видаткової накладної на кожну партію виваженого (прийнятого) товару, дата оформлення якої повинна відповідати даті вивантаження відповідної партії товару; постачальник зобов`язується надати покупцю податкову накладну на кінцеву оплату відповідної партії товару в електронному вигляді, належним чином оформлену та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних в момент першої події (отримання коштів) протягом 1 робочого дня з дати першої події.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (пункт 9.1. договору).

Додатковою угодою до договору поставки від 07.06.2019 року № 07/06/19-01 сторони дійшли згоди змінити реквізити постачальника, зазначені у розділі 10 договору та викласти у відповідній редакції. (т.1, а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Екопромлайн" 12.06.2019 року виставлено ТОВ "Віракс" рахунок № 69 на оплату товару (кукурудза 3 клас, 1.500 т) на загальну суму 7 000 002, 00 грн. (з ПДВ). (т.1, а.с. 14).

ТОВ "Віракс" в свою чергу було оплачено рахунок № 69 в повному обсязі, що вбачається з платіжних доручень від 14.06.2019 року № 251 на суму 4 700 000, 00 грн. та від 19.06.2019 року № 256 на суму 2 300 002, 00 грн. (т.1, а.с. 15-16).

Втім, з платіжних доручень від 16.07.2019 року № 3 на суму 2 266 744, 00 грн., від 18.07.2019 року № 4 на суму 2 572 975, 99 грн. та від 08.08.2019 року № 5 на суму 1 116 249, 56 грн. вбачається, що ТОВ "Екопромлайн" повернуло покупцю сплачені кошти на загальну суму 5 955 969, 55 грн. (т.1, а.с. 17-19).

ТОВ "Віракс" вказує, що зерно за рахунком від 12.06.2019 року № 69 ТОВ "Екопромлайн" поставлено не було, у зв`язку з чим останнє частково повернуло покупцю сплачені кошти.

Також, як зазначає ТОВ "Віракс" залишок грошових коштів у розмірі 1 044 032, 45 грн., сплачених на підставі рахунка від 12.06.2019 року № 69, останньому повернуто не було, у зв`язку з чим ТОВ "Віракс" подано зустрічну позовну заяву про стягнення з ТОВ "Екопромлайн" 1 044 032, 45 грн. попередньої оплати за договором, 42 052, 02 грн. 3 % річних та 53 201, 21 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В той же час, ТОВ "Екопромлайн" зазначає, що ним було поставлено ТОВ "Віракс" товар за договором, на підтвердження чого до матеріалів справи надано копію видаткової накладної від 16.10.2019 року № 192 на суму 1 925 002, 20 грн. (т.1, а.с. 20), копії товарно-транспортних накладних № 023 від 16.10.2019 року, № 021 від 16.10.2019 року, № 020 від 16.10.2019 року, № 19 від 16.10.2019 року, № 18 від 16.10.2019 року, № 16 від 16.10.2019 року, № 15 від 14.10.2019 року, № 014 від 14.10.2019 року, № 13 від 14.10.2019 року, № 012 від 14.10.2019 року, № 011 від 14.10.2019 року, № 10 від 14.10.2019 року. (т.1, а.с. 21-32).

Отже, на думку ТОВ "Екопромлайн", у ТОВ "Віракс" наявна заборгованість за поставлений товар у сумі 880 969, 75 грн.

Також ТОВ "Екопромлайн" посилається на акт звірки взаємних розрахунків станом 11.06.2020 року згідно з яким заборгованість ТОВ "Віракс" перед ТОВ "Екопромлайн" становить 880 969, 75 грн., втім колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять даного акту.

Отже, як вже було зазначено вище, Верховний Суд направляючи справу на новий розгляд вказав, що обставина реального виконання договору в частині здійснення ТОВ "Екопромлайн" фактичної поставки товару (кукурудзи) підлягала окремому доведенню у цій справі, оскільки на це, як на одну із підстав зустрічного позову, у судах першої та апеляційної інстанцій постійно наголошувала сторона.

Колегія суддів на виконання вказівки Верховного Суду, здійснює дослідження наявності або відсутності фактичної поставки товару (кукурудзи) за договором.

У статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 662, статтею 663, частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

ТОВ "Віракс" заперечує отримання товару за видатковою накладною від 16.10.2019 року № 192 та її підписання його директором, посилаючись на перебування директора за кордоном України, на підтвердження чого надано до матеріалів справи копію закордонного паспорта директора ТОВ "Віракс" з відмітками про перетин Державного кордону України. (т.1, а.с. 93-94).

Колегія суддів здійснивши аналіз копії закордонного паспорта директора ТОВ "Віракс" Шульц Марини зазначає, що до матеріалів справи надано копію закордонного паспорту першої та двадцять першої сторінки з яких вбачається, що Шульц Марина здійснювала перетин кордону України на територію Російської Федерації у 2020 році, зокрема на КПП Росія Нехотіївка, Пулково та Шереметьєво.

В той же час, правовідносини за договором поставки №07/06/19-01 від 07.06.2019 року відбувались у сторін протягом 2019 року, а саме видаткова накладна №192 підписана 16.10.2019 року, а Товарно-транспортні накладні датовані жовтнем 2019 року, а тому колегія суддів визнає такі заперечення ТОВ "Віракс" необґрунтованими.

Крім того, ТОВ "Віракс" вказує, що його зерно зберігається на зерновому складі АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" за адресою: м. Гребінка, пров. Пирятинський, 46, проте на даний склад зерно від ТОВ "Екопромлайн" не надходило.

Так, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявний договір складського зберігання № 92-ЗБ/2019 від 17.09.2019 року та копія Книги кількісно-якісного обліку хлібопродуктів зернового складу за період з 17.09.2019 року по 25.10.2019 року. (т.1, а.с. 95-104, 118-122).

В той же час, умовами договору поставки №07/06/19-01 від 07.06.2019 року не передбачено сторонами окремо визначеного пункту поставки товару, зокрема п. 5.1. договору передбачено, що поставка здійснюється за адресою пункту призначення, яке буде вигідним для постачальника.

З наявних в матеріалах справи товарно-транспортних накладних вбачається, що пункт розвантаження - пров. Пирятинський, 46, м. Гребінка, Гребінківський район, Полтавська обл. (т.1, а.с. 21-32).

Також, відповідно до п. 1.5. договору складського зберігання зерна №92-ЗБ/2019 від 17.09.2019 року вбачається, що зерновий склад знаходиться за адресою: Полтавська обл., м. Гребінка, пров. Пирятинський, 46.

Отже, з викладеного вбачається, що зерно, що було поставлено на підставі наявних в матеріалах справи товарно-транспортних накладних, поставлялось за адресою складу зберігання ТОВ "Віракс", яке йому було надано АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація Україна» на підставі договору складського зберігання зерна №92-ЗБ/2019 від 17.09.2019 року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» суб`єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб`єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб`єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

Суб`єкти зберігання зерна відповідно до укладених договорів складського зберігання із суб`єктами ринку зерна гарантують забезпечення якості та дотримання нормативів природних втрат зерна протягом терміну його зберігання.

Статтею 37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» передбачено, що Зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів:

подвійне складське свідоцтво;

просте складське свідоцтво;

складську квитанцію.

Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Після заповнення обов`язкових реквізитів простого або подвійного складського свідоцтва на зерно, реєстрації їх у реєстрі з присвоєнням порядкового номера заповнений бланк простого або подвійного складського свідоцтва на зерно передається особі, яка здала зерно на зберігання.

Зерновий склад зобов`язаний виписувати окремо складські документи на зерно для партій зерна, що належать різним товарним класам, відповідно до державних стандартів.

Форма бланків складських документів на зерно, порядок їх випуску, передачі, продажу зерновим складам встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Зерно, прийняте на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, може бути предметом застави протягом строку зберігання зерна шляхом застави відповідного свідоцтва.

Зерновий склад повинен застрахувати зерно, прийняте на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, від ризиків випадкової загибелі, пошкодження або втрати за рахунок коштів поклажодавця.

На вимогу особи, яка здала зерно на зберігання, зерновий склад зобов`язаний виписувати окремі складські документи на зерно на будь-які частини зданого на зберігання зерна.

Нові складські документи на зерно видаються в обмін на раніше виписані.

Відносини, що виникають при обігу складських документів, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, з урахуванням встановлених цим Законом особливостей.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Однак, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не місять будь-яких документів, які передбачені Законом України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Як вже було зазначено вище, ТОВ "Екопромлайн" зазначає, що ним було поставлено ТОВ "Віракс" товар за договором, на підтвердження чого до матеріалів справи надано копію видаткової накладної від 16.10.2019 року № 192 на суму 1 925 002, 20 грн. (т.1, а.с. 20), копії товарно-транспортних накладних № 023 від 16.10.2019 року, № 021 від 16.10.2019 року, № 020 від 16.10.2019 року, № 19 від 16.10.2019 року, № 18 від 16.10.2019 року, № 16 від 16.10.2019 року, № 15 від 14.10.2019 року, № 014 від 14.10.2019 року, № 13 від 14.10.2019 року, № 012 від 14.10.2019 року, № 011 від 14.10.2019 року, № 10 від 14.10.2019 року. (т.1, а.с. 21-32).

У постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

Визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, суду у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо (схожі висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18).

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Отже, на вимогу вказівок Верховного Суду, колегією суддів здійснено аналіз матеріалів справи та чинного законодавства щодо умов та підстав зберігання зерна, колегія суддів зазначає, що оскільки в даному випадку спірним питання є чи дійсно була здійснена поставка зерна на склад відповідача за первісним позовом, то належним та допустимим доказом здійснення такої поставки може бути відповідно до ст. 37 та ст. 43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» подвійне складське свідоцтво, просте складське свідоцтво або складська квитанція.

Тобто, передаючи зерно за адресою Полтавська обл., м. Гребінка, пров. Пирятинський, 46, тобто на склад зберігання ТОВ "Віракс", позивач за первісним позовом повинен був отримати один із документів, передбачений ст. 37 та ст. 43 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», втім матеріали справи не містять таких доказів.

Крім того, матеріали справи й не містять будь-яких звернень позивача за первісним позовом до зернового складу АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" щодо надання таких документів.

Втім, в матеріалах справи наявна подана АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» книга руху зерна та зернопродуктів за період з 17.09.2019 року по 25.10.2019 року за договором зберігання №92-3Б/2019 від 17.09.2019 року з якої вбачається про відсутність будь-яких ввезень зернових культур у період з 14.10.2019 року по 16.10.2019 року (період по спірним товарно-транспортних накладних) для ТОВ «ВІРАКС», як від ТОВ «ЕКОПРОМЛАЙН» так і від інших суб`єктів господарювання. (т.1, а.с. 227-230).

Крім того в матеріалах справи наявний лист №610 від 10.12.2020 року АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в якому останній зазначає, що у період з 14.10.2019 року по 16.10.2019 року не здійснювалося ввезення зерна на ТОВ «ВІРАКС» згідно договору №92-3Б/2019 від 17.09.2019 року. (т.1, а.с. 226).

Колегія суддів зазначає, що ТОВ «Екопромлайн» не надано суду доказів реального здійснення перевезення товару, які підтверджують реальне здійснення перевезень по видатковій накладній від 16.10.2019 року № 192.

Як вбачається зі змісту вищезазначених товарно-транспортних накладних «автомобільним перевізником» зазначено - ТОВ «Екопромлайн». Однак товариством не надано жодного документа, який би підтверджував взаємовідносини з водіями автомобілів, які здійснювали перевезення.

При цьому, відповідачем за зустрічним позовом не спростовано ніяким чином доводи позивача за зустрічним позовом щодо неможливості здійснення таких перевезень одним автомобілем в один день (ДАФ НОМЕР_1 - ТТН №023 від 16.10.2019 року та ТТН №19 від 16.10.2019 року, ТТН №13 від 14.10.2019 року та ТТН №10 від 14.10.2019 року, MAN НОМЕР_2 - ТТН №022 від 16.10.2019 року та ТТН №021 від 16.10.2019 року, ТТН №015 від 14.10.2019 року та ТТН №012 від 14.10.2019 року, СКАНІЯ НОМЕР_3 - ТТН №020 від 16.10.2019 року та ТТН №018 від 16.10.2019 року, ТТН №014 від 14.10.2019 року та ТТН №011 від 14.10.2019 року) з урахуванням необхідного часу погрузки-вигрузки та відстані місця завантаження (м. Кагарлик, Кагарлицький район, Київська область)та розвантаження (пров. Пирятинський, 46, м. Гребінка, Гребінківський район, Полтавська область) - 222 км.

Окрім цього, колегія суддів вважає звернути уваги на той факт, що відповідно до наданих ТОВ "Екопромлайн" товарно-транспортних накладних водії транспортних засобів Серокуров Ю.А., Клярський П.А. 14.10.2019 року та 16.10.2019 року начебто здійснили перевезення зернової продукції за маршрутом Кагарлик - Гребінка двічі на день.

Втім, на переконання колегії суддів, відомості зазначені у вищезазначених ТТН є суперечливими, оскільки не враховують: час відвантаження зернової продукції та транспортні засоби в пункті відвантаження; відстань автомобільних доріг та їх стан; тип транспортних засобів, їх вагу, вагу вантажу, що повинен бути перевезений; час розвантаження зернової продукції в пункті призначення з оформленням відповідних супроводжуючих документів.

Крім того колегія суддів звертає увагу на відсутність на товарно-транспортних накладних відміток щодо вантажно-розвантажувальні операції, супровідних документів на вантаж, відмітки елеватора про отримання зерна; та про фізичну неможливість здійснити за відповідним маршрутом перевезення двічі на день, з огляду на відстань, час завантаження і розвантаження зерна тощо.

Положення п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.97., які передбачають, що Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Також, підпунктом 5.4.1. п. 5.4. Договору передбачено, що після відправлення вагонів з Товаром, до прибуття Товару в пункт призначення Постачальник зобов`язується якомога швидше впродовж 1 доби відправити на електронну адресу Покупця копії належним чином оформлених наступних товаросупровідних документів:

- посвідчення якості на кожну партію Товару, видане лабораторією зерноскладу, з якого відбувається відвантаження, з зазначеними в них номерами протоколів випробувань на ГМО та безпеку; копії протоколів випробувань на визначення показників безпеки та досліджень на ГМО, видані сертифікованою лабораторією; сертифікат походження товару.

В той же час, матеріали справи не місять супровідних документів на вантаж, передбачених п. 5.4. Договору.

При цьому, п. 5.2. договору передбачено, що датою поставки товару є дата приймання товару в пункті призначення.

Доказів приймання в пункті призначення за адресою Полтавська обл., м. Гребінка, пров. Пирятинський, 46, АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (елеватор) у відповідності з вимогами Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку принцип більшої вірогідності у сукупності з принципом розумності надає можливість колегії суддів зробити висновок, який ґрунтуючись на встановлених судом фактах, а також доводів сторін, що цілком вірогідним є факт того, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів виконання своїх зобов`язань товариством з обмеженою відповідальністю «Екопромлайн» в частині поставки товару у кількості 550 т.

Також, направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що судом апеляційної інстанції було прийнято податкові декларації з відповідними розрахунками коригувань кількісних і вартісних показників до них, докази реєстрації цих декларацій, а також митні декларації на товар, однак такі докази не були подані до суду першої інстанції.

Колегія суддів акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Колегія суддів зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" та у справі "Руїз Матеос проти Іспанії").

До апеляційної скарги було додано податкові декларації з відповідними розрахунками коригувань кількісних і вартісних показників до них, докази реєстрації цих декларацій, а також митні декларації на товар.

Відповідно до ч.3, ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Втім, оскільки скаржником не надано обґрунтувань щодо неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції, колегія суддів не може прийняти їх до уваги.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що факт постачання товару покупцю - ТОВ „Віракс" та його прийняття ним за видатковою накладною № 192 від 16.10.2019 року на суму 1 925 002, 20 грн. (з ПДВ), не підтверджений належними та допустимими доказами.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Екопромлайн" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року у справі №910/15963/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 року у справі № 910/15963/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15963/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.06.2022 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко