РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2022Справа № 910/20483/21
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Таймфіш"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО"

про стягнення 1 749 753,28 грн.

При секретарі судового засідання: Габорак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Демченко В.М., довіреність № б/н від 30.12.21;

від відповідача: Дрозд Т.О. ордер серія КС № 674607 від 01.06.2020;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Таймфіш" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" про стягнення 1 749 753,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.10.2016 між сторонами укладено договір поставки №14095К з протоколом розбіжностей.

На виконання умов договору позивачем поставлено товару, який відповідачем сплачено не в повному обсязі, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача основний борг в розмірі 1 714 753, 28 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 26 246,30 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 25.01.2022.

29.12.2021 до канцелярії суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що не визнає позов частково, просить суд винести ухвалу, якою закрити провадження у справі №910/20483/21 в частині стягнення основного боргу в розмірі 600 000,00 грн. у зв`язку з відсутністю предмету позову у цій частині.

20.01.2022 до канцелярії суду позивачем подано відповідь на відзив.

27.01.2022 до канцелярії суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 25.01.22 протокольною ухвалою відкладено підготовче засідання на 15.02.22.

11.02.2022 до канцелярії суду позивачем подано клопотання про закриття підготовчого провадження і призначення судової справи до судового розгляду по суті, клопотання про визнання доказів неналежними та недостовірними.

Також, 11.02.2022 до канцелярії суду позивачем подано клопотання про забезпечення позову, в якому просить суд винести ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту, на будь-який рахунок у будь яких установах ТОВ "ЕКО" , на грошові кошти у розмірі 1 214 753,28 грн. та судового збору у розмірі 26 246,30 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2022 в задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Таймфіш" про забезпечення позову відмовлено.

В судовому засіданні 15.02.2022 року судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.03.2022 року.

Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" запроваджено воєнний стан з 5:30 год. 24.02.2022, у зв`язку з чим судове засіданні не відбулося.

04.05.2022 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про призначення розгляду справу в найкоротші терміни.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 призначено судове засідання у справі на 07.06.2022.

11.05.2022 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про зменшення позовних вимог, відповідно до якого просить суд винести рішення про стягнення з відповідача грошової заборгованості в розмірі 394 753,28 грн.

12.05.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання, в якому просить суд долучити до матеріалів справи доказ про часткову сплату боргу в розмірі 520 000,00 грн.

12.05.2022 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову, в якому просить суд винести ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту, на будь-який рахунок у будь яких установах ТОВ "ЕКО" , на грошові кошти у розмірі 394 753,28 грн. та судового збору у розмірі 26 246,30 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2022 в задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Таймфіш" про забезпечення позову відмовлено.

19.05.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання, в якому просить суд долучити до матеріалів справи доказ про часткову сплату боргу в розмірі 300 000,00 грн.

31.05.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання, в якому просить суд долучити до матеріалів справи доказ про часткову сплату боргу в розмірі 319 128,91 грн.

03.06.2022 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про зменшення позовних вимог, в якому просить суд винести рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 75 624,37 грн.

06.06.2022 до канцелярії суду від відповідача надійшло клопотання, в якому просить суд долучити пояснення з доданими до них документами до матеріалів справи №910/20483/21 та врахувати їх при прийнятті судового рішення.

Щодо поданих позивачем клопотань про зменшення позовних вимог від 11.05.2022 та 03.06.2022 суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2, ч. 5 ст. 46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Статтею 118 ГПК України передбачено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що позивачем заяви про зменшення позовних вимог подано не в строк, тому дані заяви залишаються судом без розгляду.

Оскільки клопотання відповідача про долучення пояснення від 06.06.2022 було подано після закриття підготовчого провадження, тому воно також залишається без розгляду.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідач заперечував проти позову, просив відмовити.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд закриває провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 639 128,91 грн. та вважає, що позовні вимоги позивача в іншій частині позову підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

01.10.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Таймфіш" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (покупець) укладено договір поставки №14093К з протоколом узгодження розбіжностей.

Відповідно до п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.2.1 договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власніть покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобовязується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обовязкової та визначеної чинним законодавством України, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар (п.2.2 договору).

Згідно з п.5.1 договору товар за договором поставляється постачальником на умовах базису поставки DDP згідно міжнародних правил тлумачення комерційних термінів Інкотермс (у редакції 2000р.) з урахування умов цього договору.

На виконання умов договору позивачем за період з 24.10.2016 року по 12.11.2021 року включно поставлено відповідачу товар на загальну суму 51 068 937,70 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та не заперечувалося відповідачем.

Частинами 1-3 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.8.1 договору покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір та в такі строки:

8.1.1 по закінченню 45 (сорок п`ять) календарних днів з дати поставки товару постачальником,

8.1.2 по мірі реалізації товару кінцевому споживачу, не пізніше --------- календарних днів з дати реалізації поставленого товару.

Суд зазначає, що в п.8.1.2 договору сторонами не визначено кількість календарних днів з дати реалізації поставленого товару після якої у відповідача виникає обов`язок оплатити за поставлений товар.

Крім того, реалізація товару, як умова для оплати за поставлений товар, не може вважатись обставиною, яка має неминуче настати.

А тому, поставлений товар повинен бути оплачений у відповідності з п.8.1.1 договору, а саме по закінченню 45 (сорок п`ять) календарних днів з дати поставки товару постачальником.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме: банківських виписок (06.12.2021 включно) вбачається, що відповідачем оплачена продукція на загальну суму 35 150 429,00 грн.

Також, по договору було повернуто товар на суму 1 935 796,44 грн. та переоцінено товар на суму 540,00 грн.

Як зазначен позивачем та вбачається з матеріалів справи між сторонами укладено договір №23016/37Б від 01.09.2016 року, відпаовідно до умов якого виконавець (товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКО") бере на себе зобов`язання надати замовнику (товариству з обмеженою відповідальністю "Таймфіш") маркетингові послуги щодо товару замовника в торговельній мережі виконавця за напрямками, погодженими сторонами в цьому договрі, а замовник зобов`язується прийняти такі послуги та оплатити їх вартість відповідно до умов договору.

Відповідно до умов договору №23016/37Б від 01.09.2016 року між сторонами підписані акти надання послуг за період з 31.01.2016 року по 31.10.2021 року на загальну суму 12 267 418,98 грн., які надані до матеріалів справи.

Звертаючись до суд позивач просив суд стягнути суму основного боргу в розмірі 1 714 753,28 грн. (51 068 937,70 грн. (поставлений товар) - 35 150 429,00 грн. (оплачений товар) - 1 935 796,44 грн. (повернений товар) - 540,00 грн. (переоцінеий) - 12 267 418,98 грн. (сума наданих послуг відповідачем та неоплачений позивачем по договору №23016/37Б від 01.09.2016 року).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи після відкриття провадження у справі, відповідачем сплачено 1 639 128,91 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, а саме:

- №37737 від 20.12.2021 року на суму 500 00,00 грн.,

- №5399 від 23.02.2022 року на суму 300 000,00 грн.,

- №35800 від 11.04.2022 року на суму 520 000,00 грн.,

- №337 від 31.05.2022 року на суму 319 128,91 грн.

Відповідно до п.2 ч. 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частиною 3 статті 231 ГПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості у відповідача за договором поставки №14093К від 01.10.2016 р. у розмірі 1 639 128,91 грн. спростовано, оскільки, відповідачем сплачено заборгованість, тому суд закриває провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 1 629 128,91 грн. у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині.

Щодо наданого відповідачем платіжного доручення №36078 від 06.12.2021 на суму 100 000,00 грн., то суд зазначає, що дана сума часткової оплати була врахована позивачем при поданні позовної заяви, що підтверджується наданою позивачем банківською випискою за 06.12.2021.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором поставки №14093К від 01.10.2016 р. у відповідача перед позивачем в сумі 75 624,37 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Відповідно до ч.9 статті 129 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 25 721,30 грн. (1,5% від ціни позову (1 714 753,28 грн.)).

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ст.ст. 79, 129, 231, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині основного боргу в розмірі 1 639 128,91 грн.

2. В іншій частині позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" (03039, м. Київ, проспект Науки, будинок 8, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Таймфіш" (01004, м. Київ, вул. Шовковична, 46/48, ) основний борг в розмірі 75 624 (сімдесят п`ять тисяч шістсот двадцять чотири) грн. 37 коп. та судовий збір в розмірі 25 721 (двадцять п`ять тисяч сімсот двадцять одна) грн. 30 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 16.06.2022 року.

Суддя С. М. Мудрий