ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16 червня 2022 року Справа № 903/221/22

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/221/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ОРАС до Товариства з обмеженою відповідальністю Агротехніка про стягнення 706234,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2022 ТОВ ОРАС направило на адресу суду позов до ТОВ Агротехніка про стягнення 706234,00 грн.

Позовна заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору поставки №КВ-ВЗ-2-2-2386 від 04.06.2021.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 27.04.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Товариство з обмеженою відповідальністю Агротехніка у відзиві на позовну заяву від 18.05.2022 та клопотанні просить суд розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 23.05.2022 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Агротехніка про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідь на відзив відповідача на адресу суду не надходила.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОРАС» (надалі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» (надалі - Покупець) укладено Договір поставки № КВ-ВЗ-2-2-2386 (а.с.6-9).

Згідно даного Договору Постачальник зобов`язується поставляти Покупцеві Товар, а Покупець зобов`язується прийняти цей Товар та своєчасно оплачувати його в порядку та на умовах визначених Договором (п.1.1. договору).

Пунктом 1.2.договору, сторони узгодили, що поставка Товару за цим Договором здійснюється окремими партіями. Найменування Товару, асортимент, ціна за одиницю Товару, та інша інформація вказується у Специфікаціях, які підписуються уповноваженими представниками Сторін, і становлять невід`ємну частину даного Договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, передача Товару Покупцеві здійснюється згідно правил «Інкотермс -2010», умови поставки кожної партії Товару узгоджується Сторонами в Специфікації.

Згідно п.4.1 договору, загальна вартість Договору не обмежена та складається з вартості кожної окремої партії Товару за всіма специфікаціями до даного договору у поставлених Постачальником Покупцю протягом строку дії Договору та у відповідності до його умов.

Ціна за одиницю Товару, загальна вартість кожної партії та асортимент Товару визначається Сторонами у специфікаціях та у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного Договору. Оплата Товару за даним Договором-здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на умовах погоджених у Специфікації. Сторони домовились, що незалежно від погоджених ним умов та терміні оплати, сума ПДВ включена до вартості товару, сплачується покупцем виключно після реєстрації Постачальником у ЄРПН податкової накладної, оформленої за фактом здійснення операції з поставки товару.

Пунктом 8.4. Договору у випадку несвоєчасної оплати за отриманий Товар Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожен день прострочення.

03.02.2022 між Сторонами було укладено та підписано Специфікацію №8 (а.с.10), предметом поставки за цією специфікацією є «жито» кількістю 500 т.(+/-10%),

Відповідно до п.2 Специфікації, загальна вартість товару становить 3425040,00 грн. (+/-10%), у тому числі ПДВ 20% - 570840,00 грн.

Товар по даній специфікації повинен бути наданий покупцю до 12.02.2022 включно (п.6).

Оплата товару по даній Специфікації здійснюється на умовах (п.7 специфікації):

- 50% передоплата коштів на розрахунковий рахунок Постачальника;

- 30% оплата коштів протягом трьох банківських днів після поставки Товару в повному обсязі та надання видаткових накладних;

- решта коштів - оплата протягом трьох банківських днів після поставки товару в повному обсязі, реєстрації податкових накладних та надання підписаних оригіналів видаткових накладних і специфікації.

Постачальником було поставлено товару по вказаній специфікації на суму 3103314,00 грн., на виконання вказаної Специфікації було виставлено рахунок №29 від 04.02.2022 (а.с.22).

Покупцем за Договором сплачено 2409755,00 грн. згідно вказаної Специфікації.

Станом на дату подачі позову за Покупцем рахується заборгованість у розмірі 693559,38 грн.

Відповідач не заперечує про наявність заборгованості в сумі 693559,38 грн. перед позивачем, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2022 по 28.03.2022, який підписаний та скріплений печаткою боржника (а.с.23).

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Отже, акт звірки взаємних розрахунків, підписаний уповноваженою особою відповідача (боржника) є доказом, що свідчать про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу з оплати отриманого товару (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду № 910/1389/18 від 05.03.2019).

На день розгляду справи заборгованість становить 693559,38 грн.

Судом враховано правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18 та від 11.06.2019 у справі №904/2394/18, згідно з якою, з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Як слідує з матеріалів справи, умовами специфікації №8 від 03 лютого 2022 року до договору поставки №КВ-ВЗ-2-2-2386 від 04.06.2021 сторони визначили, що оплата товару по даній специфікації здійснюється на умовах, зокрема, решта коштів - оплата протягом трьох банківських днів після поставки товару в повному обсязі, реєстрації податкових накладних та надання підписаних оригіналів видаткових накладних і специфікації.

Таким чином, умовами підписаної специфікації сторони чітко обумовили, що обов`язковою умовою виникнення у відповідача (покупця) зобов`язання щодо оплати залишку вартості поставленого товару є реєстрація позивачем податкових накладних.

Відповідно до пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 187.1. статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Враховуючи вищевикладене, в даному випадку відвантаження товарів позивачем на адресу відповідача відбулося, у позивача виник обов`язок з складання і реєстрації податкових накладних.

Станом на день подачі позову до суду, позивачем не зареєстровані податкові накладні, щодо поставок товару по специфікації №8 від 03.02.2022. Також, позивач даного факту у своєму позові не заперечує і протилежного не доводить. На день розгляду справи такі докази відсутні в матеріалах справи.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей оподаткування та подання звітності у період дії воєнного стану» від 03.03.2022 №2118-IX, на який посилається Позивач, обов`язок щодо реєстрації податкових накладних не відмінено.

Зважаючи на впровадження на території України воєнного стану, вищевказаним Законом було внесено доповнення до Податкового кодексу лише щодо звільнення платників податку від адміністративної відповідальності за невиконання останніми обов`язків з реєстрації податкових накладних.

Дія Закону №2118-ІХ не тягне за собою зміну порядку та умов оплати, погоджених сторонами та зафіксованих у специфікації №8 від 03 лютого 2022 року до договору поставки №КВ-ВЗ-2-2-2386 від 04.06.2021.

Разом з тим, наразі всі платники ПДВ, які мають змогу реєструвати свої ПН під воєнного стану отримують відмови при спробі зареєструвати, як за старою формою, так й за новою.

Зокрема, під час реєстрації в ЄРПН податкової накладної за формою J/F1201012 платники отримують квитанції з текстом: Документ не може бути прийнятий закінчення дії форми лютий 2022. Порушено пункт 3 порядку заповнення податкової накладної: а саме: „Документ складено за формою, не чинною на дату реєстрації в ЄРПН.

У разі реєстрації в ЄРПН податкової накладної за оновленою формою J/F1201013 платники отримують квитанції з таким текстом: Форма відсутня в Довіднику звітних документів.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази реєстрації податкових накладних або відмову у їх реєстрації.

Враховуючи вищевказане, твердження позивача щодо порушення відповідачем умов оплати, передбачених специфікацією №8 від 03.02.2022 до договору поставки №КВ-В3-2-2-2386 від 04.06.2021 є безпідставними, оскільки на даний час позивачем не виконано умов (не зареєстровано податкових накладних), які є підставою для виникнення зобов`язань з повної оплати вартості товару, відповідно до умов підписаної сторонами специфікації.

Зважаючи на відсутність факту реєстрації податкових накладних Позивачем, що узгоджений сторонами строк проведення повного розрахунку за товар, поставлений згідно специфікації №88 від 03 лютого 2022 року до договору поставки №КВ-ВЗ-2-2-2386 від 04.06.2021р., не настав.

Отже, вимоги позивача про стягнення коштів за товар, штрафних санкцій та судових витрат є безпідставними.

На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити з покладенням на позивача судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю ОРАС до Товариства з обмеженою відповідальністю Агротехніка про стягнення 706234,00 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар