ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 червня 2022 року Справа № 903/182/22

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняк А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Максіфуд Україна

до відповідача: Фізичної особи підприємця Думка Романа Васильовича

про стягнення 67017,84 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Куксов В. Г., адвокат, ордер серія ВС № 1140143 від 27.04.2022;

від відповідача: н/з.

У зв`язку з неявкою сторін, запис розгляду судової справи не здійснювався, відповідно до ч.3 ст. 222 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю Максіфуд Україна звернулося з позовом до Фізичної особи підприємця Думка Романа Васильовича про стягнення 67017,84 грн, з них 53285,00 грн попередньої оплати, 10002,80 грн інфляційних збитків, 3730,04 грн 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що сплатили відповідачу 53285 грн передоплати товару за договором поставки № 31/07/19-01 від 31.07.2019, проте останній не виконав умов договору в частині поставки товару.

Ухвалою суду від 04.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; розгляд справи по суті призначено на 04.04.2022, запропоновано відповідачу надати відзив на позов, позивачу відповідь на відзив.

Ухвалу суду від 04.03.2022 надіслано судом на зазначену позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження відповідача: проспект Соборності, 24, квартира 53, м.Луцьк, Волинська область, 43026.

21.03.2022 поштовий конверт за ідентифікатором № 079 повернувся на адресу суду із довідкою відділення поштового зв`язку ф.20 адресат відсутній за вказаною адресою.

04.04.2022 позивач через відділ документального забезпечення та контролю подав клопотання від 25.03.2022 про розгляд справи за відсутності представника позивача. Дане клопотання приєднано до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 04.04.2022 повідомлено сторін про те, що засідання відбудеться 24.05.2022.

Ухвалою суду від 24.05.2022 повідомлено сторін про те, що засідання відбудеться 09.06.2022.

Представник позивача в судовому засіданні 09.06.2022 позов підтримав з підстав викладених у ньому, просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання 09.06.2022 не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча вчасно та належно був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повернутим на адресу суду рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 298, явка повноважних представників учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З огляду на викладене суд розглядає справу за відсутності відзиву відповідача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

Копією договору поставки № 31/07/19-1 (далі договір) стверджується, що 31.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю Максіфуд Україна (покупець) та Фізичною особою підприємцем Думком Романом Васильовичем (постачальник) укладено договір, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупця товари, що визначені сторонами у специфікаціях (далі товар), а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість на умовах даного договору (а.с.4).

Відповідно до пункту 1.2 договору найменування (асортимент), кількість, одиниці виміру, ціна за одиницю товару та загальна вартість кожної партії товару, що підлягає поставці визначаються сторонами у специфікаціях, що є додатками до цього договору та становлять невід`ємну частину цього договору.

Пунктом 2.2 договору сторони визначили, що оплата поставленого товару здійснюється у повному обсязі по факту поставки, що підтверджується підписаними накладними та згідно виставлених рахунків.

Згідно з п. 3.1 договору місце та умови поставки товарів зазначаються у специфікаціях, що є невід`ємними додатками до даного договору.

Копією специфікацію до договору поставки № 31/07/19-1 від 31.07.2019 стверджується, що відповідач мав поставити позивачу товар пледи з логотипом Novellina в кількості 500 штук на загальну суму 123750,00 грн, строк поставки партії товару протягом 3-х календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін цієї специфікації.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору здійснив передоплату товару на загальну суму 53285,00 грн, згідно платіжних доручень: № 707 від 15.07.2019 на суму 13800,00 грн, № 831 від 18.09.2019 на суму 20000,00 грн, № 850 від 30.09.2019 на сум 9200,00 грн, № 1053 від 16.01.2020 на суму 10285,00 грн (а.с.6-9).

Як стверджує позивач, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, не здійснив поставку товару.

З метою досудового врегулювання спору позивач 14.02.2022 направив на адресу відповідача вимогу № 02-0015/22 в якій просив негайно перерахувати 53285,00 грн попередньої оплати (а.с.11-12).

Предметом спору по даній справі є стягнення з відповідача 53285,00 грн попередньої оплати по договору, 10002,80 грн інфляційних втрат, 3730,04 грн 3% річних.

Підставою позову є договір поставки № 31/07/19-01 від 31.07.2019.

Норми права якими керувався суд при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу (поставки).

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 4 ст. 265 ГК України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 ГК України).

Частинами 1 та 2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до норм ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

За змістом ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1, 2 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно положень статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 2.2 спірного договору сторони визначили, що оплата поставленого товару здійснюється у повному обсязі по факту поставки, що підтверджується підписаними накладними та згідно виставлених рахунків.

Суд критично оцінює подані позивачем на підтвердження сплаченої ним попередньої оплати товару по спірному договорі платіжні доручення:

- № 707 від 15.07.2019 на суму 13800,00 грн з призначенням платежу: оплата за барну станцію з/но рах.№11 від 05.07.2019 без ПДВ;

- № 831 від 18.09.2019 на суму 20000,00 грн з призначенням платежу: часткова оплата за барну станцію з/но рах.№13 від 10.09.2019 без ПДВ;

- № 850 від 30.09.2019 на суму 9200,00 грн з призначенням платежу: часткова оплата за барну станцію з/но рах.№13 від 10.09.2019 без ПДВ;

- № 1053 від 16.01.2020 на суму 10285,00 грн з призначенням платежу: оплата за матеріали з/но рах.№19 від 15.01.2020 без ПДВ, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1089 ЦК України, за платіжним дорученням банк зобов`язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувач) у цьому чи іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено законом «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно з п. 1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

У пункті 32.3 статті 32 вказаного Закону встановлено, що банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону.

Відповідно до п. 1.35 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Відповідно до п. 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно з п. 3.8. вказаної Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті реквізит: «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення: «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Отже, право визначати призначення платежу в платіжних документах згідно вказаних норм належить виключно платнику.

З урахуванням наведеного вище саме на платника покладається обов`язок визначення повної та достовірної інформації щодо сплачених ним коштів та підставу їх перерахування за платіжними дорученнями.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року по справі № 903/333/17.

З аналізу наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що реквізити платіжних документів у призначеннях платежів стосувались проведення оплати за товар, а саме барну станцію та матеріали згідно рахунку.

Крім того, згідно умов специфікації від 31.07.2019 відповідач повинен був поставити позивачу товар пледи з логотипом Novellina в кількості 500 шт на загальну суму 123750,00 грн протягом 3-х календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін цієї специфікації.

Як вбачається з платіжного доручення № 707 від 15.07.2019 оплату в сумі 13800,00 грн було здійснено ще до укладення між сторонами договору поставки та підписання специфікації, згідно якої поставка мала відбутися з 01.08.2019 по 03.08.2019 (3 дні).

Наступні оплати згідно платіжних доручень № 831 від 18.09.2019 на суму 20000,00 грн, № 850 від 30.09.2019 на суму 9200,00 грн, № 1053 від 16.01.2020 на суму 10285,00 грн було здійснено після закінчення строку поставки (понад місяць та 5 місяців відповідно), що визначений в п. 1.1 специфікації, а саме протягом 3-х календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін цієї специфікації.

Оскільки, у вищезазначених платіжних документах реквізит "Призначення платежу" містять повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснювалося перерахування коштів отримувачу, позивачем чітко визначено призначення платежу, проплати здійснено до укладення спірного договору та після закінчення строку поставки товару по специфікації, суд приходить до висновку, що в даному випадку перерахунок коштів здійснено за інший товар, а саме за барну станцію і матеріали(не за пледи з логотипом Novellina) та не за спірним правочином, який є підставою позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення 53285,00 грн основного боргу слід відмовити через безпідставність, відповідно суд відмовляє у стягненні нарахованих через просточення інфляційних втрат в сумі 10002,80 грн та 3 % річних в сумі 3730,04 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, у зв`язку із прийняттям судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, сплата судового збору покладається на позивача, за результатами розгляду позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

у позові Товариства з обмеженою відповідальністю Максіфуд Україна до Фізичної особи підприємця Думка Романа Васильовича про стягнення 67017,84 грн відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

16.06.2022.

Суддя А. С. Вороняк