РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

08.06.2022Справа № 910/14202/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810»

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про стягнення 746427,45 грн.

за зустрічним позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810»

про визнання договору недійсним

Представники сторін:
від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Ступак Т.О.;

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Сокол-Кітаєв О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
31.08.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» з вимогами до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення 746427,45 грн, з яких 619650,00 грн основного боргу, 40007,45 грн 3% річних та 86770,00 грн інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 не належним чином виконував свої зобов`язання з оплати за надані позивачем послуги зберігання, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 619650,00 грн (за період з вересня 2018 року по січень 2020 року). Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 40007,45 грн та інфляційні втрати у розмірі 86770,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 відкрито провадження у справі №910/14202/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання відкрито на 06.10.2021, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

У підготовчому засіданні 06.10.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 03.11.2021.

У підготовчому засіданні 03.11.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 24.11.2021.

22.11.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що Договір відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 було укладено з порушенням норм Закону України «Про публічні закупівлі».

22.11.2021 Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною подано зустрічну позовну заяву з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» про визнання недійсним Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що при укладенні оспорюваного договору не було дотримано Закону України «Про публічні закупівлі».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 зустрічну позовну заяву Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

24.11.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалі справи.

24.11.2021 відповідачем за зустрічним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що за порушення вимог, встановлених Законом України «Про публічні закупівлі» в частині прийнятих рішень, вибору та застосування процедур закупівлі, відповідальність несуть члени тендерного комітету або уповноважена особа персонально, тоді як недотримання процедури Закону України «Про публічні закупівлі» не є підставою для визнання договору недійсним.

У підготовчому засіданні 24.11.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 08.12.2021.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки зустрічної позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 23.11.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 зустрічну позовну заяву Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною прийнято до розгляду з первісним позовом.

У підготовчому засіданні 08.12.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.12.2021.

У судовому засіданні 22.12.2021 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 02.02.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2022 судове засідання у справі №910/14202/21 призначено на 23.02.2022.

21.02.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом надійшли письмові пояснення, в яких, зокрема, позивачем було заявлено про застосування позовної давності.

У судовому засіданні 23.02.2022 судом було оголошено перерву до 16.03.2022.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 № 9 запроваджено невідкладні заходи для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах воєнного стану. Зокрема, пунктом 2 вказаного рішення зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів рекомендовано оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно з указом Президента України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Крім того, 02.03.2022 на офіційній веб-сторінці Ради суддів України оприлюднено рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, згідно з пунктом 5 яких судам рекомендовано по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження.

За наведених обставин судове засідання, призначене на 16.03.2022, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2022 судове засідання у справі №910/14202/21 призначено на 11.05.2022.

У судовому засіданні 11.05.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 08.06.2022.

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 08.06.2022 первісний позов підтримав у повному обсязі; проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача за первісним (позивача за зустрічним позовом) у судовому засіданні 08.06.2022 проти задоволення первісного позову заперечив; позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 08.06.2022 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
30.06.2018 між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» (зберігач) укладено Договір відповідального зберігання №3006/2018, відповідно до умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання протягом строку дії цього договору майно згідно з Додатком №1.

Відповідно до п. 1.2 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 поклажодавець передає, а зберігач приймає майно згідно з Актом прийому-передачі майна, який є невід`ємною частиною цього договору.

Майно зберігається за адресою: м. Київ, вул. Вакуленчука, 4 (п. 1.3 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018).

У п. 1.4 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 сторони погодили, що вартість послуг за зберігання майна за цим договором становить 36450,00 грн в місяць.

Згідно з п. 6.1 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з монету його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2018.

Відповідно до п. 6.2 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 у разі відсутності письмових заяв сторін про розірвання договору за два місяці до закінчення терміну дії, зазначеного в п. 6.1 договору, договір вважається пролонгованим на той же самий строк і на тих самих умовах.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач за первісним позовом вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 не належним чином виконував свої зобов`язання з оплати за надані позивачем послуги зберігання, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 619650,00 грн (за період з вересня 2018 року по січень 2020 року). Крім того, позивачем за первісним позовом нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 40007,45 грн та інфляційні втрати у розмірі 86770,00 грн.

Позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 обгрунтовані тим, що при укладенні вказаного договору не було дотримано процедури, передбаченої Законом України «Про публічні закупівлі».

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом не підлягають задоволенню, а вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018, суд дійшов висновку, що даний правочини за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

За Актом приймання-передачі від 30.06.2018 поклажодавець передав зберігачу відповідно до умов Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 на відповідальне зберігання наступне майно:

- контейнер скло пластичний для збору ТПВ об`ємом 2,5 м.куб. у кількості 90 одиниць;

- євро контейнер металевий для збору ТПВ об`ємом 1,1 м.куб. у кількості 105 одиниць;

- контейнер металевий зелений 1.1. м.куб. у кількості 100 одиниць;

- контейнер металевий (сітчатий) для збору ТПВ об`ємом 2,5 м.куб. у кількості 22 одиниці;

- контейнер пластмасовий на колесах (зелений) об`ємом 1.1 куб.м. у кількості 401 одиниць;

- контейнер пластмасовий (чорний) на колесах об`ємом 1,1 куб.м. у кількості 7 одиниць.

Додатковою угодою №4 від 01.11.2019 сторони доповнили Договір відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 наступними позиціями:

- контейнер пластмасовий на колесах об`ємом 1,1 куб.м. у кількості 23 одиниці;

- контейнер скло пластичний для збору ТПВ об`ємом 3,5 куб.м. у кількості 48 одиниць;

- контейнер металевий для збору ТВП об`ємом 2,5 куб.м. у кількості 151 одиниці;

- євро контейнер для ТПВ об`ємом 1,1 куб.м. у кількості 49 одиниць;

- контейнер пластмасовий (чорний) на колесах об`ємом 1,1 куб.м. у кількості 1 одиниці.

Судом встановлено, що 30.09.2018 між сторонами складено та підписано Акт надання послуг №25 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за вересень 2018 року); 31.10.2018 Акт надання послуг №42 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за жовтень 2018 року)№ 30.11.2018 Акт надання послуг №53 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за листопад 2018 року); 31.12.2018 Акт надання послуг №66 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за грудень 2018 року); 31.01.2019 Акт надання послуг №9 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за січень 2019 року); 28.02.2019 - Акт надання послуг №22 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за лютий 2019 року); 31.03.2021 - Акт надання послуг №35 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за березень 2019 року); 30.04.2021 - Акт надання послуг №50 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за квітень 2019 року); 31.05.2019 - Акт надання послуг №69 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за травень 2019 року); 30.06.2019 - Акт надання послуг №86 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за червень 2019 року); 31.07.2019 - Акт надання послуг №105 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за липень 2019 року); 30.09.2019 - Акт надання послуг №142 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за вересень 2019 року); 31.10.2019 - Акт надання послуг №159 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за жовтень 2019 року); 30.11.2019 - Акт надання послуг №186 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за листопад 2019 року); 31.12.2019 - Акт надання послуг №205 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за грудень 2019 року); 31.01.2020 - Акт надання послуг №19 на суму 36450,00 грн (за послуги зберігання за січень 2020 року), що разом становить 619650,00 грн.

Вказані акти приймання-передачі підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками печаток юридичних осіб позивача і відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.3 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 поклажодавець зобов`язаний сплатити зберігачу вартість зберігання майна, зазначену у п. 1.4 договору в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок зберігача протягом 5-ти робочих днів після звітного місяця.

Таким чином, відповідач за первісним позовом зобов`язаний був протягом 5-ти робочих днів після звітного місяця сплачувати на користь позивача плату за зберігання у розмірі, встановленому у договорі.

Доказів сплати грошових коштів у розмірі 619650,00 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем за первісним позовом суду не надано.

Заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог представник відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) зазначив про не дотримання ТОВ «АТП-0810» процедури публічних закупівель послуг відповідального зберігання, а тому є підстави вважати, що договір відповідального зберігання №3006/2018 від 03.06.2018 між сторонами, укладений в порушення заборони встановленої ч. 7 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Законом України «Про публічні закупівлі» встановлюються правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

У пункті 9 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» законодавець дав визначення замовникам на яких поширюється дія вказаного закону. Замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак:

юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів;

органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи;

у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак:

органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб`єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб`єкта господарювання;

наявність спеціальних або ексклюзивних прав.

Конструкція цієї норми дає підстави вважати, що замовником у розумінні цього Закону є, зокрема, юридична особа, яка забезпечує потреби держави або територіальної громади та має хоча б одну із наведених ознак, а саме: є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; володіє більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, наведеною у постанові від 21.07.2021 у справі №904/5935/20.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 100% статутного капіталу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною належить Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №1393 від 17.09.2002 затверджено Статут Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, відповідно до якого підприємство утворене з метою провадження в Україні екологічної діяльності і подання допомоги підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності у сфері поводження з відходами як вторинною сировиною, запобігання накопиченню

відходів, а також провадження господарської діяльності у цій сфері, створення і поліпшення умов запровадження систем збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини, зменшення негативного впливу їх на довкілля.

У відповідності до п. 3.1. Статуту підприємство є державним підприємством, підпорядкованим Кабінетові Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» цей Закон застосовується до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200000,00 грн, а робіт - 1,5 мільйона гривень.

Частиною 7 ст. 2 Закону «Про публічні закупівлі» встановлено, що забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, та укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону.

Дослідивши зміст Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 судом встановлено, що сторони погодили розмір послуг зберігача по зберіганню всього товару відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позов), що складає 36450,00 грн щомісяця.

Згідно з п. 6.1 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з монету його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2018.

Відповідно до п. 6.2 Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 у разі відсутності письмових заяв сторін про розірвання договору за два місяці до закінчення терміну дії, зазначеного в п. 6.1 договору, договір вважається пролонгованим на той же самий строк і на тих самих умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з липня 2018 року по грудень 2018 року (первісний строк, на який було укладено договір) вартість послуг зберігання становить 218700,00 грн.

Отже, враховуючи ціну договору, суд дійшов висновку, що загальна вартість предмета закупівлі перевищує 200 тисяч гривен, а тому Договір відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 мав бути укладений сторонами із застосуванням процедури, передбаченої Законом України «Про публічні закупівлі».

При цьому, сторони усвідомлювали, що вартість предмета закупівлі перевищує визначену ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» суму.

Згідно ч. 7 ст. 2 Закону «Про публічні закупівлі» забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, та укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону.

Однак, Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною не було здійснено процедуру закупівлі в порядку, передбаченому Законом України «Про публічні закупівлі».

З огляду на викладене та враховуючи, що під час укладення спірного договору не було дотримано передбачену Законом України «Про публічні закупівлі» процедуру, Договір відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 суперечить вимогам законодавства, що є підставою для визнання договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.07.2021 по справі №904/5935/20 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2019 по справі №910/2197/18.

При цьому, зважаючи на подану відповідачем за зустрічним позовом заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.

Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:

1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;

2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;

3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07), а саме:

- строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі «Dacia S.R.L. v/ Moldova» за заявою № 3052/04);

- застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Lelas v. Croatia» за заявою №55555/08);

- механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Phinikaridou v. Cyprus» за заявою № 23890/02).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом 18.11.2021 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018.
Однак, суд зазначає, що відповідно до положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 , прийнятої відповідно до ст.29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб , на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який у свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239, від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 №956, від 09.12.2020 №1236, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611 неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України №611 від 16.06.2021 строк дії карантину встановлено до 31.08.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (зі змінами) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 серпня 2022 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

З огляду на те, що строк позовної давності продовжується на період дії карантину, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не було пропущено строк позовної давності для звернення д суду з позовом про визнання недійсним Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018.

Аналогічна правова позиція щодо застосування п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України міститься у постанові Верховного Суду від 06.05.2021 у справі №903/323/20.

Зважаючи на викладені вище обставини, суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» про визнання недійсним Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018.

Так як суд дійшов висновку визнати недійсним Договір відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018, суд відмовляє у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення 746427,45 грн, з яких 619650,00 грн основного боргу, 40007,45 грн 3% річних та 86770,00 грн інфляційних втрат, оскільки підстави для задоволення вказаних позовних вимог за первісним позовом на підставі визнаного судом недійсним договору відсутні.

У письмових поясненнях, поданих до суду 21.02.2022, позивач за первісним позовом зауважив, що у випадку визнання судом недійсним Договору відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018, він наполягає на застосуванні реституції.

З приводу вказаних тверджень позивача за первісним позовом, суд зазначає наступне.

У статті 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 Цивільного кодексу України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналогічні положення містяться у статті 208 Господарського кодексу України, якою передбачено наслідки визнання господарського зобов`язання недійсним. Зокрема, згідно з частиною другою вказаної норми, у разі визнання недійсним зобов`язання з інших підстав кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 Цивільного кодексу України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 Цивільного кодексу України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 Цивільного кодексу України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило статті 216 Цивільного кодексу України застосовується виключно до сторін правочину.

Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України та пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладене у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №396/29/17 та у постанові Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19.

Зважаючи на ті обставини, що Договір відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018 виконувався лише позивачем за первісним позовом, тоді як відповідач за первісним позовом не виконував свої обов`язки з оплати за надані зберігачем послуги, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості посилань позивача за первісним позовом на ст. 216 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір за подання первісного позову покладається на позивача за первісним позовом (у зв`язку з відмовою у задоволенні первісного позову), судовий збір за подання зустрічного позову покладається на відповідача за зустрічним позовом (у зв`язку з задоволенням зустрічного позову) на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» відмовити.

2. Зустрічний позов Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною задовольнити повністю.

3. Визнати недійсним Договір відповідального зберігання №3006/2018 від 30.06.2018.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АТП-0810» (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 31; ідентифікаційний код: 41735509) на користь Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (02090, м. Київ, вул. Лобачевського, буд. 23-В; ідентифікаційний код: 20077743) судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 16.06.2022.

Суддя О.М. Спичак