ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2022 р. Справа№ 910/10153/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання Овчинніковій Я.Д.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Колесник Д.В., адвокат, ордер серії АІ №1057079 від 07.09.2020; Буртовий М.В., адвокат, ордер серії АІ №1198430 від 17.01.2022,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛМАРК УКРАЇНА" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі №910/10153/21 (суддя Нечай О.В., повний текст складено - 22.12.2021) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛМАРК УКРАЇНА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Галуа Інвест" про стягнення 149 187 713,10 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛМАРК УКРАЇНА" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Галуа Інвест" (далі - відповідач) про стягнення 149 187 713,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати наданих позивачем послуг за Договором №16/2014 про надання послуг від 14.01.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі №910/10153/21 у задоволенні позову відмовлено, з огляду на недоведення позивачем обставин укладення між сторонами Договору № 16/2014 та надання послуг за ним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на наступне:

Акт про відсутність вкладень не може бути належним доказом невиконання позивачем вимог ухвали суду про надання оригіналу договору через наявність порушень при його складанні;

неприйняття судом Висновку експерта №117/21 є необґрунтованим, оскільки положення ст. 98 Господарського процесуального кодексу України не містять вимог щодо обов`язковості проведення почеркознавчої експертизи лише державними спеціалізованими установами;

Висновок експерта №115/21 є належним доказом з огляду на те, що наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, відповідно до ч. 6 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, є необов`язковою;

неврахування місцевим господарським судом обставин здійснення відповідачем часткової оплати, наданих позивачем, послуг за Договором №16/2014.

В судове засідання 06.06.2022 прибули представники відповідача, які заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги та просили залишити оскаржуване рішення без змін.

В свою чергу, від апелянта - позивача у справі до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи мотивоване неможливістю представника Цвєткова Г.О. прибути в судове засідання у даній справі, у зв`язку з тим, що він приймає участь в іншій справі №752/14382/14-ц, розгляд якої призначено в Київському апеляційному суді на 06.06.2022.

Дослідивши обставини, заявленого клопотання, колегією суддів відмовляється у його задоволенні, оскільки позивачем у справі є товариство, а не окремий його представник, в свою чергу, Господарським процесуальним кодексом України передбачена участь у судовому процесі через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу, уповноважену належним чином на те особу.

Крім цього, апелянтом до клопотання не надано жодних доказів призначення справи №752/14382/14-ц до розгляду на 06.06.2022, а також того, що саме цей представник (Цвєткова Г.О.) здійснює представництво інтересів по ній в Київському апеляційному суді.

Обставини, вказані позивачем у клопотанні про відкладення, даними з Єдиного державного реєстру судових рішень не підтвердилися.

Окрім наведеного, колегія суддів зауважує, що наведені в клопотанні причини не належать до об`єктивних причин неможливості представника позивача бути присутнім в судовому засіданні у цій справі з огляду на суб`єктивне обрання ним поведінки, коли представник на власний розсуд надає пріоритет участі в судових засіданнях в інших справах перед участю в судовому засіданні у цій справі, що також суперечить закріпленим частиною другою статті 17 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року від 09.06.2017 (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 2019 року від 15.02.2019) принципам компетентності та добросовісності під час прийняття адвокатом доручення клієнта, відповідно до яких, зокрема, приймаючи доручення про надання професійної правничої (правової) допомоги, адвокат повинен зважити на свої можливості щодо його виконання.

Крім цього, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, чи клопотання цих осіб про відкладення розгляду справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що неявка представника апелянта в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, з огляду на викладення письмово позиції скаржника, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

За доводами Товариства з обмеженою відповідальністю "Алмарк Україна" (далі - Фірма, позивач), 14.01.2014 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Галуа Інвест" (далі - клієнт, відповідач) було укладено Договір № 16/2014 про надання послуг (далі - Договір №16/2014), згідно з п. 1 якого Фірма зобов`язується надати клієнту інформаційні та юридичні послуги, пов`язані із забезпеченням діяльності Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Фонд інвестування в будівництво-2", зазначені в п. 2.1 нижче (далі - послуги), а клієнт зобов`язується оплатити надані послуги.

Відповідно до пункту 2.1 Договору № 16/2014 Фірма за запитом клієнта буде надавати клієнту такі послуги: щодо представництва інтересів клієнта в судах з метою захисту прав та інтересів клієнта і його дочірніх компаній, зокрема за позовами ТОВ "Компанія з управління активами "Галуа Інвест" до ТОВ "Армалюкс Інвестбуд" та ТОВ "Оптимал Інвестбуд" про визнання недійсними договорів позики (підп. 2.1.1); щодо надання усних та письмових консультацій і висновків з юридичних питань, пов`язаних з послугами, зазначеними в підп. 2.1.1 та підп. 2.1.3 Договору (підп. 2.1.2); щодо представництва інтересів клієнта в державних органах, установах, судах, інших організаціях та установах, а також перед фізичними особами з питань, пов`язаних з наданням послуг, вказаних в підп. 2.1.1 Договору (підп. 2.1.3).

За умовами пункту 3.1 Договору № 16/2014 сторони дійшли згоди, що загальна вартість Послуг за цим Договором становить 45 000 000,00 грн без ПДВ, що еквівалентно 5 415 162,00 доларів США згідно з курсом на міжбанківській валютній біржі на день підписання Договору за 1 долар США відповідно до сайту https://minfin.com.ua/currency/mb/usd.

Пунктом 3.2 Договору № 16/2014 передбачено, що зазначена в п. 3.1 Договору сума коштів має бути сплачена клієнтом Фірмі у розмірі, що дорівнюватиме еквіваленту у гривні розміру грошових коштів, передбачених в пункті 3.1 у доларах США, згідно з курсом на міжбанківській валютній біржі на день платежу за 1 долар США відповідно до сайту http://minfm.com.ua/currency/mb/usd у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний розрахунковий рахунок Фірми, зазначений в Рахунку. Вказана в цьому пункті прив`язка еквіваленту ціни Договору до курсу долара США є беззастережною та такою, що правильно розуміється та приймається сторонами Договору.

Згідно з п. 3.3 Договору № 16/2014 клієнт зобов`язується провести оплату виконаних робіт протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту направлення йому Рахунку. Датою направлення Рахунку вважається дата приймання Рахунку для доставки на юридичну адресу клієнта будь-якою поштовою службою України.

За змістом пунктів 3.4, 3.5 Договору № 16/2014 належним та достатнім доказом на підтвердження факту виконання робіт за Договором є Акт виконаних робіт, підписаний сторонами. Акт виконаних робіт повинен містити посилання на номер судової справи, за якою надані та отримані послуги. Клієнт у найкоротші строки підписує та повертає Фірмі Акт або відсилає на адресу Фірми обґрунтовану відмову підписувати такий Акт. Якщо протягом 5 (п`яти) робочих днів після отримання Акту клієнт не висуває жодних заперечень щодо вартості або якості наданих послуг та не надсилає виконавцю підписаний Акт, послуги вважаються такими, що повністю прийняті, а сторони не мають один до одного жодних претензій.

Відповідно до п. 5.1 Договір № 16/2014 набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до повного його виконання сторонами.

Як зазначає позивач, ним було належним чином виконано взяті на себе зобов`язання за Договором № 16/2014 та надано послуги, які прийняті відповідачем, що підтверджується підписаними сторонами Актами виконаних робіт № 1 та № 3 від 03.09.2014 і додатками до вказаних актів.

За доводами позивача, ним було надано, а відповідачем прийнято інформаційні та юридичні послуги по судовій справі № 910/1531/14 за позовом ТОВ "Компанія з управління активами "Галуа Інвест" до ТОВ "Армалюкс Інвестбуд" про визнання недійсними договорів позики та по судовій справі №910/1532/14 за позовом ТОВ "Компанія з управління активами "Галуа Інвест" до ТОВ "Оптимал Інвестбуд" про визнання недійсними договорів позики.

За твердженнями позивача, за наслідками ухвалених судових рішень вимоги за борговими зобов`язаннями на користь відповідача збільшились на 221 294 729,20 грн або на 44 806 097,00 доларів США, з урахуванням офіційного курсу долара США на дату укладення договорів позики, проте, попри повернення позивачем в судовому порядку відповідачу боргових зобов`язань в матеріальному виразі та численні завіряння про повний розрахунок з позивачем за надані ним послуги, відповідач взяті на себе зобов`язання за Договором №16/2014 не виконав.

У зв`язку з викладеним, позивач направив на адресу відповідача рахунок №21 від 17.05.2021 для оплати наданих ним та отриманих відповідачем послуг загальною вартістю 149 187 713,10 грн (5 415 162,00 доларів США х 27,55).

Проте, за доводами позивача, відповідачем було лише частково оплачено надані ним послуги за Договором № 16/2014, а саме 24.05.2021 на поточний рахунок позивача від відповідача надійшли грошові кошти в сумі 4 999,99 грн та в сумі 4 918,79 грн, а 27.05.2019 - в сумі 4 999,99 грн, що разом становить 14 918,77 грн, про що свідчать надані позивачем платіжні доручення №@2PL595193 від 24.05.2021, №@2PL603520 від 24.05.2021 та №PS13689973 від 27.05.2021.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що станом на 14.06.2021 відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання за Договором №16/2014 щодо сплати грошових коштів за рахунком № 21 від 17.05.2021, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 149 187 713,10 грн.

Відповідач, в свою чергу, заперечує наступні обставини:

факт укладення між сторонами Договору від 14.01.2014 №16/2014 та відповідно надання позивачем будь - яких послуг відповідачу за ним;

факт належності Актів виконаних робіт № 1 та № 3 від 03.09.2014 (з додатками до них) до надання послуг за Договором від 14.01.2014 №16/2014;

факт отримання рахунку № 21 від 17.05.2021;

факт надання відповідачем згоди (доручення) будь - яким особам на сплату від імені ТОВ "Галуа Інвест" на користь позивача грошових коштів, перерахованих згідно платіжних доручень №@2PL595193 від 24.05.2021, №@2PL603520 від 24.05.2021 та №PS13689973 від 27.05.2021.

При цьому, відповідач зазначає, що між сторонами 14.01.2014 було укладено лише Договір про надання послуг №15/2014 (далі - Договір № 15/2014), за яким і надавались позивачем послуги відповідачу.

Згідно з п. 3.1 Договору № 15/2014 загальна вартість послуг за договором становить 4 500 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що, на виконання умов Договору № 15/2014, сторонами було підписано на скріплено печатками акти надання послуг на загальну суму 4 500 000,00 грн (аркуші справи 151 - 159 Том 1), які були оплачені відповідачем, про що свідчить Оборотно-сальдова відомість по контрагенту: ТОВ "Алмарк Україна" та банківська виписка про рух коштів по рахунку відповідача за період з 18.06.2007 по 04.08.2015 (аркуші справи 135 - 150 Том 1), що не заперечується позивачем.

Як зазначає відповідач, акти виконаних робіт № 1 та № 3 від 03.09.2014 разом з додатками до них підтверджують факт належного виконання ним взятих на себе зобов`язань за Договором № 15/2014.

Вказані обставини, на думку відповідача, також підтверджуються листом позивача №130114 від 13.11.2014, в якому він підтвердив укладення сторонами Договору № 15/2014, за яким позивачем надавались відповідачу послуги щодо супроводження судових справ №910/1530/14, №910/1531/14 та №910/1532/14.

Суд звертає увагу, що акти надання послуг за Договором № 15/2014, які містяться в матеріалах справи, датовані 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 30.05.2014, 30.06.2014, 27.06.2014, 31.08.2014 та 04.09.2014.

У матеріалах справи також міститься Акт № 4 виконаних робіт від 03.09.2014, зі змісту якого вбачається, що послуги надавались позивачем за Договором №15/2014.

Інші акти надання послуг (акти виконаних робіт), які датовані 03.09.2014, крім тих, на які посилається позивач як на підставу заявлених позовних вимог (акти № 1 та № 3 від 03.09.2014), у матеріалах справи відсутні.

Отже, у справі, що розглядається спірним, з огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, є питання укладення чи не укладення між сторонами Договору від 14.01.2014 №16/2014 та відповідно надання на його підставі послуг позивачем відповідачу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Спірний Договір № 16/2014 за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Позивачем на підтвердження обставин укладення Договору від 14.01.2014 №16/2014, а також надання послуг за ним було надано суду першої інстанції наступні документи: копію Договору від 14.01.2014 №16/2014, копії Актів виконаних робіт № 1 та № 3 від 03.09.2014 з додатками до них, рахунок на оплату № 21 від 17.05.2021 та платіжні доручення №@2PL595193 від 24.05.2021, №@2PL603520 від 24.05.2021 та №PS13689973 від 27.05.2021.

Крім цього, заперечуючи доводи відповідача про те, що всі три судові справи (№910/1530/14, №910/1531/14 та №910/1532/14) супроводжувались лише за одним Договором № 15/2014 та були оплачені відповідачем, а також для фіксації листування електронною поштою, підтвердження того, що вказане листування відбулось у проміжок часу з березня 2014 року по лютий 2015 року та чи піддавались змінам відправлення електронної пошти, позивачем надано Висновок № 115/21 експертного дослідження відправлень електронної пошти від 21.09.2021 (далі - Висновок № 115/21).

Також, на підтвердження своїх доводів про те, що підпис від імені ОСОБА_1 у Договорі №16/2014 та в актах виконаних робіт № 1 та № 3 від 03.09.2014 виконано вказаною особою позивачем надано Висновок експерта № 117/21 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за зверненням ТОВ "Алмарк Україна" від 28.09.2021 (далі - Висновок № 117/21).

Оригінал Договору від 14.01.2014 №16/2014 позивачем суду надано не було.

Згідно з частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За змістом ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

За доводами відповідача, ним не підписувався та, відповідно, не укладався з позивачем Договір № 16/2014.

Колегія суддів зазначає, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стосовно обставин ненадання позивачем до суду оригіналу Договору від 14.01.2014 №16/2014, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною шостою статті 91 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Враховуючи ту обставину, що відповідач заперечував факт укладення між сторонами Договору № 16/2014, у підготовчому засіданні 10.11.2021 судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача та витребувано у позивача оригінал вказаного договору.

Проте в поштовому конверті, в якому позивач, за його доводами, надсилав на адресу суду оригінал Договору № 16/2014, не виявилось оригіналу вказаного договору (містилася його копія), про що відділом діловодства Господарського суду міста Києва складено Акт про відсутність вкладень від 22.11.2021.

Апелянт вважає, що вказаний Акт про відсутність вкладень від 22.11.2021 не є належним доказом відсутності у додатках до поштового відправлення оригіналу Договору № 16/2014 через наявність порушень у його оформленні.

Згідно п.2 Розділу ІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814 (зі змінами) реєстрації підлягають вхідні, вихідні та внутрішні документи (довідки, доповідні записки, заяви, протоколи засідань зборів суддів, тощо).

Кожен документ реєструється в суді лише один раз: вхідні - у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створювані - у день підписання або затвердження.

У разі неможливості з об`єктивних причин (кінець робочого дня, тощо) здійснити реєстрацію вхідної кореспонденції в день її надходження така кореспонденція реєструється в автоматизованій системі в термін, визначений у розпорядженні керівника апарату суду, із зазначенням причин встановлення такого терміну.

Скаржник вказує, що його поштове відправлення згідно інформації органу поштового зв`язку отримано 21.11.2021, проте зареєстровано в суді лише наступного дня, а саме 22.11.2021. При цьому, за доводами апелянта, в порушення вказаного вище пункту 2 Інструкції розпорядження керівника апарату суду із зазначенням причин неможливості здійснити реєстрацію вхідної кореспонденції в день її надходження до суду, тобто 21.11.2021, та встановлення терміну для реєстрації відсутнє.

Стосовно вказаного, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Інструкція передбачає, що вхідні документи реєструються в суді в день їх надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час.

Отже, якщо документ надходить до суду у неробочий час, його реєстрація здійснюється не пізніше наступного робочого дня.

Інша частина вказаного пункту 2 Інструкції стосується випадків надходження кореспонденції до суду не в неробочий час, а під кінець робочого дня, і саме для такої ситуації передбачено певний наслідок неможливості здійснити реєстрацію кореспонденції в день надходження - така кореспонденція реєструється в автоматизованій системі в термін, визначений у розпорядженні керівника апарату суду, із зазначенням причин встановлення такого терміну.

Скаржник помилково ототожнює вказані пункти та аналізує їх в сукупності, оскільки вони стосуються двох окремих випадків - а) надходження кореспонденції до суду у неробочий час; б) надходження кореспонденції до суду в кінці робочого дня, тощо.

У даному випадку, оскільки спірне відправлення надійшло до суду 21.11.2021 (неділя, вихідний), тобто в неробочий день, його реєстрацію було правомірно здійснено наступного робочого дня (22.11.2021), як того вимагає Інструкція, відповідно жодного розпорядження керівника апарату суду із зазначенням причин неможливості здійснити реєстрацію вхідної кореспонденції в день її надходження до суду не потребується.

Відповідальний працівник суду у день надходження кореспонденції перевіряє цілісність конверта (пакета), відповідність адресування, із дотриманням правил безпеки розкриває конверт (пакет), перевіряє відповідність вкладень опису (наявність додатків до документу) (п. 4 Розділу ІІ Інструкції).

Згідно п. 6 Розділу ІІ Інструкції у разі одержання документів у пошкодженій упаковці, або якщо при відкритті конверта (пакета) виявлено відсутність будь-якого документа чи додатка до нього, про це складається акт (додаток 1) у двох примірниках, один з яких надсилається відправнику, а другий додається до вхідних документів.

На першому аркуші вхідного документа у правому нижньому куті або вільному від тексту місці проставляється реєстраційна позначка (штамп), в якому зазначаються дата реєстрації, реєстраційний номер (та за необхідності - найменування суду) і підпис особи, яка здійснила реєстрацію документа, а в разі необхідності - і час подання документа (п. 9 Розділу ІІ Інструкції).

У даному випадку на поштовій кореспонденції позивача (на першому аркуші у правому нижньому куті) міститься реєстраційна позначка (штамп), в якому зазначені дата реєстрації, реєстраційний номер та підпис особи, яка здійснила реєстрацію документа.

Крім цього, оскільки при відкритті конверта було виявлено відсутність вказаного в додатку оригіналу Договору № 16/2014, відділом діловодства Господарського суду міста Києва складено Акт про відсутність вкладень від 22.11.2021, який підписано трьома працівниками вказаного відділу та засвідчено печаткою суду.

Не направлення позивачу одного примірника вказаного Акту жодним чином не може свідчити про неправдивість внесених до нього відомостей щодо відсутності у поштовому відправленні вказаного в додатках оригіналу Договору №16/2014.

Враховуючи все викладене у сукупності колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю доводи апелянта про те, що Акт про відсутність вкладень від 22.11.2021 не є належним доказом відсутності у додатках до поштового відправлення оригіналу Договору № 16/2014 через наявність порушень у його оформленні.

Таким чином, обставини надання позивачем до суду першої інстанції оригіналу Договору № 16/2014 є недоведеними.

Згідно з ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи ненадання позивачем оригіналу Договору № 16/2014, тоді як відповідач заперечує обставини його укладення між сторонами, наявна в матеріалах даної справи копія вказаного документу не може бути підтвердженням виникнення між сторонами на його підставі взаємних прав та обов`язків.

Також, не може підтвердити обставин укладення між сторонами Договору №16/2014, наданий позивачем Висновок експерта № 117/21 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за зверненням ТОВ "Алмарк Україна" від 28.09.2021 (далі - Висновок № 117/21), враховуючи наступне.

Згідно з приписами статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Відповідно до статті 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

На підтвердження своїх доводів про те, що підпис від імені ОСОБА_1 у Договорі №16/2014 та в актах виконаних робіт № 1 та № 3 від 03.09.2014 виконано вказаною особою позивачем надано Висновок експерта № 117/21 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за зверненням ТОВ "Алмарк Україна" від 28.09.2021 (далі - Висновок № 117/21).

Згідно з п. 1.1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (далі - Рекомендації), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

За приписами частин 1 та 2 статті 7 Закону України "Про судову експертизу" судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз (ч. 3 ст. статті 7 Закону України "Про судову експертизу").

Відповідно до підп. 1.2.1 пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 №53/5 (далі - Інструкція з наступними змінами та доповненнями), почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи.

Отже, почеркознавча експертиза, яка є підвидом криміналістичної експертизи, відповідно до статті 7 Закону України "Про судову експертизу" проводиться виключно державними спеціалізованими установами.

Аналогічної позиції про те, що криміналістична експертиза проводиться виключно державними спеціалізованими установами дотримується Верховний Суд в постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 916/2187/18.

Враховуючи ту обставину, що ТОВ "Центр судових експертиз "Альтернатива" не належить до переліку державних спеціалізованих установ, якими здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Висновок № 117/21 було складено судовим експертом Фраймович Л.В. в порушення вищевказаних положень законодавства.

Доводи скаржника про те, що приписи ст. 98 Господарського процесуального кодексу України містять вичерпний перелік вимог до висновку експерта серед яких відсутні положення щодо обов`язковості проведення почеркознавчої експертизи лише державними спеціалізованими установами, колегією суддів відхиляються, оскільки статтею 7 Закону України "Про судову експертизу", яка не суперечить положенням ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, що містить загальні вимоги до висновку експерта, передбачено проведення криміналістичної експертизи виключно державними спеціалізованими установами.

Відсутність у ст. 98 Господарського процесуального кодексу України положення щодо обов`язковості проведення почеркознавчої експертизи лише державними спеціалізованими установами жодним чином не нівелює вимог ч. 3 ст. статті 7 Закону України "Про судову експертизу" та не свідчить про неможливість їх застосування.

Крім цього, у ч. 1 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок експерта складається в порядку, визначеному законодавством.

Окрім наведеного, місцевим господарським судом було вірно встановлено наявність інших порушень у Висновку № 117/21, які також є підставою для неможливості його прийняття, як належного доказу.

Пунктом 4.15 Інструкції передбачено, що висновок експерта (експертів) оформлюється на бланку експертної установи і підписується експертом (експертами), який (які) проводив(ли) дослідження. Підписи у заключній частині засвідчуються відбитком печатки експертної установи на кожній сторінці тексту заключних висновків. Якщо до висновку експерта додаються фототаблиці, креслення, схеми, діаграми тощо, вони також підписуються експертом (експертами); підписи засвідчуються відбитком печатки експертної установи. Якщо експерт не є працівником державної спеціалізованої установи і працює на професійній основі самостійно, він засвідчує наданий ним висновок своїм підписом і печаткою із зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків).

Відповідно до пункту 5 Розділу V Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2015 №301/5, свідоцтво, видане працівнику науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України, дає право на проведення судових експертиз та експертних досліджень за дорученням керівництва цієї установи. Використання працівниками науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України Свідоцтва для проведення судових експертиз чи експертних досліджень на інших підприємствах, в установах та організаціях або особисто поза межами установи забороняється, крім випадків відрядження фахівця для участі у судовому засіданні чи слідчих діях або у складі комісії.

Фраймович Л.В. згідно з Реєстром атестованих судових експертів, є судовим експертом Одеського НДІ судових експертиз.

У матеріалах справи відсутні докази того, що керівництво вказаної експертної установи доручало проведення вказаної експертизи експерту Фраймович Л.В., а як вбачається зі змісту Висновку № 117/21 його було складено та скріплено печаткою іншої експертної установи - ТОВ "Центр судових експертиз "Альтернатива".

Пунктом 1.3 вищевказаних Рекомендацій визначено, що для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

У пунктах 1.4 - 1.10 Рекомендацій визначено порядок відібрання умовно-вільних та експериментальних зразків почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Разом з тим, зі змісту вказаного висновку вбачається, що під час експертного дослідження судовим експертом Фраймович Л.В. було використано лише умовно-вільні зразки почерку ОСОБА_1 на 13 арк.

Таким чином, місцевим господарським судом обґрунтовано не прийнято вказаний Висновок № 117/21, як належний доказ укладення між сторонами саме Договору №16/2014, оскільки:

почеркознавчу експертизу було проведено експертною установою, яка не належить до державних спеціалізованих установ, що є порушенням ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судову експертизу";

висновок складено Фраймович Л.В., яка є судовим експертом іншої експертної установи (Одеського НДІ судових експертиз), за відсутності доказів того, що керівництво вказаної експертної установи доручало їй проведення експертного дослідження;

при проведенні експертного дослідження судовим експертом Фраймович Л.В. було порушено вимоги законодавства, якими встановлено порядок надання та відібрання умовно-вільних та експериментальних зразків почерку (підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

При цьому, в матеріалах справи міститься заява свідка ОСОБА_1 (яка значиться підписантом Договору №16/2014 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Галуа Інвест"), згідно якої остання зазначає, що Товариство відповідача ніколи не укладало Договору №16/2014. Єдиний договір, за доводами свідка, на підставі якого між сторонами існували правовідносини це Договір №15/2014.

Щодо наданого позивачем Висновку №115/21 експертного дослідження відправлень електронної пошти від 21.09.2021 (далі - Висновок № 115/21), який за доводами ТОВ "АЛМАРК УКРАЇНА" спростовує посилання відповідача стосовно того, що всі три судові справи (№910/1530/14, №910/1531/14 та №910/1532/14) супроводжувались лише за одним Договором № 15/2014 та були оплачені відповідачем, а також для фіксації листування електронною поштою, підтвердження того, що вказане листування відбулось у проміжок часу з березня 2014 року по лютий 2015 року та чи піддавались змінам відправлення електронної пошти, суд першої інстанції не приймаючи вказаний Висновок №115/21 вірно виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 69 ГПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про судову експертизу" атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з відомостями з Реєстру атестованих судових експертів Усков К.Ю. (особа, зазначена як судовий експерт у вищевказаному висновку №115/21) мав свідоцтво експерта 70-11 (відповідно до наказу № 73 від 08.08.2011 Київського НДІСЕ номер свідоцтва № 514 змінено на № 70-11), проте вказане Свідоцтво було визнано недійсним 19.06.2012 у зв`язку зі звільненням вказаної особи з інституту, наказ №143 к від 13.06.2012.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 10 Закону України "Про судову експертизу" судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

При цьому, відповідно до ч. 1 розділу ІІІ Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, яка затверджена наказом міністерства юстиції України 12.12.2011 № 3505/5 (в редакції наказу міністерства юстиції України від 07.09.2015 № 1659/5) передбачено, що обов`язковою умовою здійснення судово-експертної діяльності судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих установах, є наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством Юстиції України на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при міністерстві юстиції України, яким надається право на проведення конкретних видів експертиз.

Таким чином, обставини щодо визнання недійсним Свідоцтва експерта Ускова К.Ю. унеможливлюють прийняття судом та врахування при розгляді даної справи, складеного ним, Висновку №115/21.

Доводи скаржника стосовно того, що наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, відповідно до ч. 6 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України, є необов`язковою, підлягають відхиленню за необґрунтованістю, оскільки вказаною нормою передбачено, що вимоги до висновку експерта встановлюються законодавством і, як вірно встановлено судом першої інстанції, при проведенні експертного дослідження та складенні Висновку № 115/21 вказані вимоги не було дотримано.

Отже, наведений Висновок №115/21 також не може бути належним доказом укладення між сторонами Договору №16/2014 та надання позивачем відповідачу послуг за ним на заявлену до стягнення суму.

Стосовно посилань апелянта на обставини здійснення відповідачем оплат по рахунку №21 від 17.05.2021 (в якому міститься посилання на спірний Договір №16/2014) колегія суддів зазначає наступне.

Так, позивачем на підтвердження своїх доводів щодо здійснення відповідачем оплат за надані по спірному Договору №16/2014 послуги було долучено до матеріалів справи платіжні доручення №@2PL595193 від 24.05.2021, №@2PL603520 від 24.05.2021 та №PS13689973 від 27.05.2021.

У вказаних платіжних дорученнях у призначенні платежу міститься посилання на рахунок №21 від 17.05.2021.

Колегія суддів вважає, що вказані платіжні доручення жодним чином не підтверджують як обставин укладення між сторонами Договору №16/2014, так і обставин здійснення відповідачем часткових оплат за ним, з огляду на наступне.

Так, у платіжних дорученнях від 24.05.2021 №@2PL595193 та №@2PL603520 у графі "Платник" значиться: "Транзит_счет по бездоговор. пл. юрлиц" та міститься код 14360570. У платіжному дорученні №PS13689973 від 27.05.2021 платником значиться ТОВ "ФК "Контрактовий дім", а у призначенні платежу окрім посилання на рахунок №21 від 17.05.2021 вказано: " ОСОБА_1 ".

Відповідач заперечив проти здійснення ним оплат за вказаними платіжними дорученнями та вказав, що наведені у платіжних дорученнях рахунки йому не належать, жодних доручень іншим особам щодо сплати від його імені коштів на користь позивача він не надавав.

До суду першої інстанції відповідачем були надані докази щодо наявності відкритих у нього банківських рахунків (т.2, а.с.34-35).

Заявою свідка ОСОБА_1 вказала, що вона платежів на підставі платіжних доручень №@2PL595193 від 24.05.2021, №@2PL603520 від 24.05.2021 та №PS13689973 від 27.05.2021 не здійснювала.

Позивач, в свою чергу, наведеного не спростував, доказів належності відповідачу рахунків, вказаних у зазначених платіжних дорученнях, не надав. Так само, як і не надав доказів уповноваження відповідачем інших осіб на здійснення від його імені спірних платежів.

Щодо посилань позивача на рахунок №21 від 17.05.2021 (в якому міститься посилання на спірний Договір №16/2014), колегія суддів зазначає, що обставини отримання чи неотримання відповідачем вказаного рахунку жодним чином не можуть підтвердити укладення між сторонами Договору №16/2014 та й, зокрема, на тих умовах про які вказує позивач.

При цьому, місцевий господарський суд вірно зауважив, що складений позивачем рахунок на оплату № 21 від 17.05.2021 не є первинним документом в розумінні вимог законодавства, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти, тобто, носить інформаційний характер.

Враховуючи все вищенаведене у сукупності, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що надані позивачем докази, а саме копія Договору №16/2014, оригіналу якого позивачем не надано, в тому числі на виконання вимог ухвали суду від 10.11.2021, копії актів виконаних робіт № 1 та № 3 від 03.09.2014 разом з додатками до них, які не містять посилання на те, що послуги надавались за Договором № 16/2014, виставлений позивачем рахунок на оплату № 21 від 17.05.2021, який не є первинним документом в розумінні вимог законодавства, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти, тобто, носить інформаційний характер, платіжні доручення №@2PL595193 від 24.05.2021, №@2PL603520 від 24.05.2021 та №PS13689973 від 27.05.2021, які не свідчать про те, що саме відповідачем та з його рахунків було здійснено оплату послуг, які надавались позивачем, а також Висновки № 115/21 та №117/21, які не можуть вважатися висновками експертів в розумінні статті 98 Господарського процесуального кодексу України, у своїй сукупності не підтверджують ті обставини, на які посилається позивач як на підставу заявлених позовних вимог, а саме надання відповідачу послуг загальною вартістю 149 187 713,10 грн.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛМАРК УКРАЇНА" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 у справі №910/10153/21 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 17.06.2022 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

Л.В. Кропивна