ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2022 р. Справа №914/40/22

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді МАТУЩАКА О.І.

суддів МАРКО Р.І.

СКРИПЧУК О.С.

за участі секретаря судового засідання Гулик Н.Г.

за участі представників:

від апелянта: Порало Т.І. адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Національного банку України

№18-0013/10833 від 04.02.2022 (вх.ЗАГС №01- 05/522/22 від 16.02.2022)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.01.2022 (повний текст 28.01.2022, суддя Морозюк А.Я.)

про відкриття провадження

у справі № 914/40/22

за заявою ініціюючого кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю

«Фінансова компанія «Фінгарант», Київ

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю

«Торгова мережа «Фаворит», с.Волиця, Яворівського району Львівської області

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.01.2022 у справі №914/40/22 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Торгова мережа «Фаворит; визнано вимоги кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» - в розмірі 318 510 015,47 грн основного боргу та 24 810 грн судового збору; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Плесканку Олега Володимировича.

Ухвала суду мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на задоволення боржником вимог кредитора станом на дату підготовчого засідання чи докази, які б підтверджували спроможність боржника виконати свої зобов`язання. Боржником також не надано доказів щодо спроможності виконати свої зобов`язання. Натомість, у відзиві на заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство боржник зазначив про неможливість погасити заборгованість. Відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку, що кредитором доведено неплатоспроможність боржника та обґрунтовано наявність підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство.

Окрім цього, така ухвала також мотивована тим, що в силу приписів ч. 4 ст.75 ГПК України, обставини встановлені ухвалою Господарського суду м.Києва від 12.10.2020 у справі №910/638/20 щодо розміру заборгованості перед ТОВ «ФК «Фінгарант» за кредитним договором №2ВД від 21.01.2011 мають преюдиційне значення у даній справі. У справі Господарського суду міста Києва визнано грошові вимоги цього ж кредитора до іншого боржника ПрАТ «Райз-Максимко» визнано у сумі 334 033 528, 96 грн. А оскільки боржник у цій справі ТОВ «Торгова мережа «Фаворит» було поручителем виконання тих самих грошових зобов`язань за основного боржника (позичальника - ПрАТ «Райз-Максимко»), то відповідно грошові вимоги у цій справі ініціюючого кредитора є підтвердженні судовим рішенням, що у свою чергу свідчить про відсутність спору який має вирішуватися у позовному провадження, що виключає можливість постановлення ухвали про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство з підстав, передбачених ч.6 ст. 39 КУзПБ.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою, Національний банк України подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Торгова мережа «Фаворит» відмовити. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначає, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» здійснив невірний розрахунок кредитної заборгованості, не надав первинні бухгалтерські документи, а тому вважає, що заборгованість ТОВ «Торгова мережа «Фаворит» не доведена. Крім того, зазначає, що договір №4 від 14.10.2014 та договір №5 від 18.08.2015, якими внесено зміни до кредитного договору №2ВД не підписано сторонами цих правочинів, а тому вони не породжують прав та обов`язків у сторін вказаних договорів. З урахуванням викладеного вважає, що в даній справі має місце спір про право, що відповідно до ч. 6 ст. 39 КУзПБ є підставою для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство.

Така скарга подана Національним банком України як особою, яка не набула права ще кредитора у справі, але в силу закону уже є учасником провадження у справі незалежно навіть від того, чи скористається своїм правом і відповідно до ч.1 ст. 45 КУзПБ подасть до суду, боржнику та розпоряднику майном заяву про свої кредиторські вимоги протягом одного місяця з дня офіційного оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно абз. 10 ст. 1 КУзПБ, забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника.

Відповідно до ч.2 ст. 45 КУзПБ, забезпечений кредитор зобов`язаний подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство лише в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. А згідно ч.8 цієї ж норми Кодексу, розпорядник майна зобов`язаний окремо повідомити господарський суд про вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за відсутності таких заяв - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з відповідним державним реєстром.

Тобто, підсумовуючи зазначене вище нормативне регулювання спірних правовідносин, належить прийти до висновку, якщо вимоги заставного кредитора підтверджені належними та допустимими доказами, то відповідно він є учасником справи про банкрутство в силу закону з дати відкриття провадження у справі про банкрутство, а можливість оскарження процесуальних документів у такій справі, зокрема ухвали про відкриття провадження учасником, можливе в силу ч.1 ст. 9 КУзПБ.

В підтвердження прав заставного кредитора, апелянтом в апеляційній скарзі зазначено і підтверджено доказами те, що між ним та ПАТ «Комерційним банк «Фінансова ініціатива» було укладено фінансові договори (кредитний договір від 23.09.2009 №61/09 та кредитний договір від 13.05.2014 №12/09/5), за якими в якості забезпечення виконання зобов`язань між Національним банком України та ТОВ «Торгова мережа «Фаворит» укладено договори забезпечення, а саме: іпотечний договір від 23.06.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виноградовою Н.О. - №879; іпотечний договір від 23.06.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черкасовою Н.Б. - №1649; іпотечний договір від 29.12.2009, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. - №2374, зобов`язання за якими не виконано.

Таким чином, скаржник є забезпеченим кредитором боржника - ТОВ «ТМ «Фаворит» забезпеченими, а Національний банк України заставним кредитором відносно боржника та відповідно користується процесуальним правом на оскарження в апеляційному порядку судових рішень у цій справі.

Більше того , представник Національного банку України був допущений судом першої інстанції до участі у справі у підготовчому засіданні 25.01.2022, брав у ньому участь і подавав заперечення щодо підстав відкриття провадження у справі про банкрутство.

Боржник ТОВ «Торгова мережа «Фаворит» у відзиві на апеляційну скаргу просить в її задоволенні відмовити, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін. Зазначає, що заборгованість ТОВ «Торгова мережа «Фаворит» підтверджується належними доказами, які були безпосередньо і всесторонньо досліджені судом першої інстанції. Вказує, що за умовами договору поруки поручитель має заборгованість у розмірі 334 029 324,95 грн. Крім того, боржник покликаючись на ухвалу Господарського суду Київської області від 12.10.2020 у справі №910/638/20, зазначає, що у вказаній справі судом визнано грошові вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» до боржника за кредитним договором №2ВД від 21.01.2011 в розмірі 334 029 324,95 грн.

25.05.2022 на електронну пошту Західного апеляційного господарського суду боржником та розпорядником майна подано два клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши подані клопотання, суд апеляційної інстанції зазначає, що з аналізу положень ст. 202 ГПК України вбачається, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні вищевказаних клопотань.

Представник апелянта в судовому засіданні надала пояснення по суті апеляційних вимог та просила апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати.

Фактичні обставини справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що 21.01.2011 між ПАТ «ВТБ Банк» та ТзОВ «Єврота-Транс ЛТД» (позичальником) укладено кредитний договір № 2ВД, за яким банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді мультивалютної не відновлювальної кредитної лінії в сумі 7 449 800, 00 євро та 223 494 000 грн, зі сплатою 9% річних у євро та 18,3 % річних у гривні за користування кредитом, а позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше 31.08.2021 (в редакції договору №5 від 18.08.2015).

Пунктом 3.2 договору (в редакції договору №5 від 18.08.2015) позичальник зобов`язаний сплатити банку комісійну винагороду за встановлення ліміту кредитування (одноразово) у сумі 6 000 000,00 грн. у разі невиконання позичальником боргових зобов`язань за договором більше ніж на 15 календарних днів.

Пунктом 7.1 договору (в редакції договору №5 від 18.08.2015) визначено, що в разі порушення позичальником строків виконання будь-якого з боргових зобов`язань, крім договірних санкцій, пені, штрафів, банк має право застосувати до позичальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно виконаного боргового зобов`язання за кожний календарний день прострочення виконання, включаючи день такого погашення з розрахунку факт/365, якщо валюта кредиту - національна валюта України, та факт/360, якщо валюта кредиту - іноземна.

14.10.2014 між ТзОВ «Європа-Транс ЛТД» (первісним боржником), ПАТ «Компанія «Райз» (новим боржником) та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір № 2ВД п.б. про заміну боржника у зобов`язанні та переведення боргу, та договір № 1 про внесення змін до договору № 2ВД п.б. від 14.10.2014. Згідно з пунктом 1.1 договору № 2ВД п.б. ТзОВ «Європа-Транс ЛТД» переводить свої зобов`язання за кредитним договором № 2ВД від 21.01.2011, а ПАТ «Компанія «Райз» замінює останнього у зобов`язанні, і приймає на себе всі обов`язки ТзОВ «Європа-Транс ЛТД» по кредитному договору № 2ВД від 21.01.2011 з усіма змінами та доповненнями до нього.

18.08.2015 між ПАТ «ВТБ Банк», ПАТ «Компанія «Райз» (первісним боржником) та ПрАТ «Райз-Максимко» (новим боржником) укладено договір № 2ВД/2 п.б. про заміну боржника у зобов`язанні та переведення боргу, за умовами якого (п.1.1.) ПАТ «Компанія «Райз» переводить свої зобов`язання за кредитним договором № 2ВД від 21.01.2011, а ПрАТ «Райз-Максимко» замінює останнього у зобов`язанні, і приймає на себе всі обов`язки ПрАТ «Компанія «Райз» по кредитному договору № 2ВД від 21.01.2011 з усіма змінами та доповненнями до нього; (п.2.2.1) ПАТ «Компанія «Райз» передає, а ПрАТ «Райз-Максимко» приймає на себе зобов`язання щодо повернення суми грошових коштів за кредитним договором № 2ВД від 21.01.2011, а саме: 7 449 800,00 євро кредиту та 502 522,65 євро процентів.

03.03.2017 між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» (новим кредитором) та ПАТ «ВТБ Банк» (первісним кредитором) укладено договір № 03/03/2017/КБ про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами та прав вимоги за договорами забезпечення, згідно умов якого: (п. 2.2 ) ПАТ «ВТБ Банк» передав ТзОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» своє право вимоги, а останній набув право вимоги у розмірі заборгованості, в тому числі і за кредитним договором № 2ВД від 21.01.2011 в сумі 250 220 337,32 грн (п. 1.1.3), з яких: 198 873 688,39 грн - за основним боргом, 44 665 343,82 грн та 23 919,03 євро (що за курсом НБУ встановленим станом на 03.03.2017 становить 681 305,11 грн) - за процентами, 6 000 000 грн - за комісіями; (п. 3.1.3) право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора. Між первісним кредитором та новим кредитором в день зарахування коштів у розмірі ціни договору складається акт приймання-передачі права вимоги (додаток 2).

До заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство додано довідку ПАТ «ВТБ Банк» від 03.03.2017 №1969/1-2, в якій зазначено, що у ПрАТ «Райз-Максимко» перед ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором № 2ВД від 21.01.2011 наявна заборгованість у сумах, які зазначено у договорі № 03/03/2017/КБ про відступлення права вимоги.

Також в матеріалах заяви міститься платіжне доручення від 03.03.2017 № , яким на виконання пункту 4.2 договору № 03/03/2017/КБ про відступлення права вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» перерахувало на рахунок ПАТ «ВТБ Банк» грошові кошти в розмірі 71 500 000,00 грн, що складає ціну договору № 03/03/2017/КБ про відступлення права вимоги, визначену п. 4.1 цього договору, та акт приймання-передачі права вимоги від 03.03.2017

На виконання вимог п. 5.1 договору № 03/03/2017/КБ про відступлення права вимоги сторонами підписано акт приймання-передачі документів від 03.03.2017.

Згідно із ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, на підтвердження вимог до ТОВ «ТМ «Фаворит» заявник покликається на те, що з метою забезпечення виконання ПрАТ «Райз-Максимко» взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 2ВД від 21.01.2011, між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» (як кредитором), ТОВ «ТМ «Фаворит» (як поручителем) та ПрАТ «Райз-Максимко» (як боржником) було укладено договір поруки № 06-03-2017/1 від 06.03.2017 за умовами якого: (п. 1.1) поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником у повному обсязі своїх зобов`язань за кредитним договором № 2ВД від 21.01.2011 з урахуванням всіх укладених до нього змін та доповнень (основний договір); (п 1.2) на момент укладання договору заборгованість боржника за основним договором становить 250 220 337,32 грн, з яких: заборгованості по отриманих кредитних коштах - 198 873 688,39 грн, заборгованості по відсотках - 44 665 343,82 грн, заборгованості по відсотках у валюті - 23 913,03 євро, заборгованості за комісією - 6 000 000,00 грн; (п. 1.3) у разі невиконання боржником умов основного договору в строк, поручитель замість боржника погашає суму боргу за кредитом, нараховані відсотки, штрафні санкції, неустойки (пені, штрафи), а також відшкодовує витрати та збитки за неналежне виконання умов основного договору; (п.1.4.) поручитель надав згоду на зміну умов основного договору без додаткового погодження з ним таких змін щодо, зокрема збільшення обсягу відповідальності поручителя через збільшення зобов`язань боржника під час виконання ним кредитного договору; (п. 2.1) поручитель забезпечує цією порукою виконання зобов`язань боржника за основним договором в повному обсязі та несе солідарну з боржником відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов`язання.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ст.555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Статтею 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Ліквідація боржника - юридичної особи не припиняє поруку, якщо до дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення боржника - юридичної особи кредитор звернувся до суду з позовом до поручителя у зв`язку з порушенням таким боржником зобов`язання.

Отже, в силу вимог наведеного законодавства порука за своєю правовою природою має складну структуру взаємозв`язків між кредитором, боржником та поручителем і грунтується на підставі обставин, які виникають з умов укладених між сторонами договорів.

Ухвалою Господарського суду від 12.10.2020 у справі 910/638/20 визнано конкурсним кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Фінгарант» з грошовими вимогами до боржника ПрАТ «Райз-Максимко» на суму 334 033 528,96грн, з яких: 4204,00 грн вимоги першої черги; 318 510 015,47 грн вимоги четвертої черги,та 15 519 309,49 грн вимоги шостої черги.

Виходячи із змісту мотивувальної частини такої ували, визнані грошові вимоги обгрунтовані невиконанням того ж грошового зобов`язання, за невиконання якого також подано тим же кредитором у цій справі заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство уже як до поручителя.

Оцінка суду.

Оцінивши усі доводи та заперечення сторін у цьому апеляційному провадженні, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та відповідно про скасування ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі про банкрутство із прийняттям нового рішення про відмову у такому відкритті.

Так, відповідно до ч.6 ст. 39 КУзПБ, господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо (окрім іншого): вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

Тобто, у вказаній нормі закону, законодавець розрізняє дві обставини, які не можуть існувати одночасно і кожна із них може бути самостійною підставою для відмови у відкритті провадження у справі: 1) відсутність заперечень боржника при умові відсутності судового преюдиційного рішення; 2) якщо і є заперечення боржника, то вони спростовуюся чинним преюдиційним рішенням суду.

Системний ж аналіз ст.ст.1, 8, 34, 39 КУзПБ свідчить про те, що правовими підставами для відкриття провадження у справі про банкрутство є: наявність грошового зобов`язання боржника перед кредитором, строк виконання якого сплив на дату звернення кредитора до суду; відсутність між кредитором та боржником спору про право стосовно заявлених вимог; до підготовчого засідання суду вимоги кредитора (кредиторів) боржником у повному обсязі не задоволені.

Тому, досліджуючи обставини справи з огляду на можливу наявність судового рішення, як преюдиції, судом апеляційної інстанції звертається увага на таке.

Вирішуючи питання чи свідчить вимога кредитора (кредиторів) про наявність спору про право, слід враховувати, що спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

Таким чином, спір про право пов`язаний не лише з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також із не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

Колегія суддів зауважує, що встановлення відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 13.08.2020 у справі №910/4658/20, від 19.08.2020 у справі № 910/2522/20, від 03.09.2020 у справі № 910/4658/20, від 16.09.2020 у справі № 911/593/20.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, ухвала суду якою визнано грошові вимоги у іншій справі про банкрутство не створює обставин, які не потребували б доведення під час вирішення інших спорів та відповідно не створює преюдицію, оскільки не є рішенням суду, а лише ухвалою, яка має юридичне значення лише для визначення розміру грошового зобов`язання боржника щодо конкурсних кредиторів (а не обов`язку кредитора щодо боржника) та право на голосування такого кредитора кількістю голосів, пропорційно до сукупності вимог інших конкурсних кредиторів. При цьому усьому, у іншій справі і щодо іншого боржника.

Верховний Суд у постанові від 31.01.2020 у справі №916/2724/18 дійшов висновку, що преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справ №921/730/13-г/3 зазначено, що рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням.

Тому, застосування судом першої інстанції у цій справі преюдиції як підстави відсутності обставин спору, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження, є помилковим.

Щодо відсутності заперечень боржника і як наслідок відсутність підстави для відмови у відкритті провадження у справі у випадку відсутності судового рішення, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Дійсно, якщо системно не враховувати вимоги КУзПБ, то доводи ініціюючого кредитора, які судом першої інстанції взято до уваги як належні про те, що сторонній суб`єкт господарських відносин, яким у даному разі є Національний банк України, відношення до правовідносин визнання боргу між іншими суб`єктами, якими є ініціюючий кредитор та боржник не мають значення та не повинні братися до уваги, є змістовними.

Проте, належить у даному разі врахувати і те, що забезпечений кредитор був через свого представника учасником підготовчого засідання і вказував на неможливість відкриття провадження з підстав визнання боржником боргу. Загалом, відкриття провадження у справі, що було відомо суду першої інстанції, вплине на умови, порядок, строк та можливість погашення боргу за рахунок забезпечення перед Національним банком України, оскільки:

1) відповідно до ч.2 ст. 41 та ч.8 ст. 41 КУзПБ, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна.

Щодо задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, дія мораторію припиняється автоматично після спливу 170 календарних днів з дня введення процедури розпорядження майном, якщо господарським судом протягом цього часу не було винесено постанову про визнання боржника банкрутом або ухвалу про введення процедури санації.

2) навіть після спливу 170 днів з дати введення мораторію, забезпечений кредитор не зможе автоматично припинити обмеження щодо вчинення юридичних дій, передбачених договором поруки (застави) щодо забезпеченого майна боржника, а лише на підставі звернення з цього приводу згідно останнього абзацу ч.5 ст. 42 КУзПБ до суду в межах цієї справи про банкрутство і відповідно отримає позитивне судове рішення (ухвалу), яка також може бути оскаржене в апеляційному і касаційному порядку.

Тому, суд апеляційної інстанції зважаючи на означені вище норми КУзПБ в їх системному аналізі з урахуваннями фактичних обставин справи (участі забезпеченого кредитора у підготовчому засіданні) приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково не застосував вимоги ч.6 ст. 39 КУзПБ і не відмовив у відкритті провадження у справі про банкрутство, критично оцінивши заперечення боржника щодо такого відкриття.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції також вважає, що існувати паралельно дві справи про банкрутство основного боржника (позичальника) і поручителя за одним і тим же зобов`язанням, на відміну від судових рішень із солідарним стягненням та двома відкритими виконавчими провадженнями, не можуть, оскільки можливе припинення таких зобов`язань основним боржником (позичальником) у спосіб визнання ухвалою суду погашеними, постановленої в порядку та на умовах ч.4 ст. 90 КУзПБ у зв`язку із відсутністю активів у боржника із закриттям провадження у справі, стане наслідком припинення зобов`язань перед поручителем, щодо якого уже будуть здійснені процедурні і безповоротні дії у межах іншої справи про банкрутство.

Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, судова колегія Західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду Львівської області від 25.01.2022 у цій справі підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство.

Судові витрати.

Відповідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи те, що ухвалу суду першої інстанції скасовано, судовий

збір за розгляд справи в апеляційному суді слід стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгарант» в розмірі 37 215,00 грн.

Керуючись ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 275, 277, 281- 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.01.2022 у справі №914/40/22 скасувати.

3. Прийняти нове рішення. Відмовити у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова мережа «Фаворит».

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгарант» (, адреса: 03150, м.Київ, вул.Предславинська, буд.37, кабінет 213, приміщення 1) на користь Національного банку України (, адреса: 01601, м.Київ, вул.Інститутська, 9) судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді в розмірі 37 215 (тридцять сім тисяч двісті п`ятнадцять) грн 00 коп.

5. Господарському суду Львівської області видати відповідний наказ на виконання цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови складено та підписано 02.06.2022.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Р.І. МАРКО

О.С. СКРИПЧУК