УХВАЛА

31 травня 2022 року

м. Київ

cправа № 920/431/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

на рішення Господарського суду Сумської області від 23.12.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у справі

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго"

до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання",

про стягнення 35 530 998,03 грн,

та за зустрічним позовом Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго",

про стягнення 7 676 647, 87 грн.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Сечін С. О., Танчик О. М.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" (далі - ТОВ "Сумитеплоенерго") звернулося до місцевого господарського суду із первісним позовом, відповідно до якого (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.10.2018 № 5191) просило стягнути з Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - АТ "Сумське машинобудівне НВО") 35 530 998,03 грн, з яких: 31 330 299,85 грн основного боргу з оплати розстроченого зобов`язання з січня 2017 року по січень 2018 року включно, 208 287,63 грн. пені, 1 057 191,78 грн 3 % річних, 2 935 218,77 грн інфляційних збитків, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору розстрочення заборгованості від 19.07.2016.

Первісні позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням АТ "Сумське машинобудівне НВО" за первісним позовом своїх зобов`язань за договором розстрочення заборгованості від 19.07.2016, укладеного між сторонами у справі.

АТ "Сумське машинобудівне НВО" у поданому до суду зустрічному позові просило стягнути з ТОВ "Сумитеплоенерго" на свою користь 2 700 004,52 грн збитків.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням ТОВ "Сумитеплоенерго" своїх обов`язків з транспортування теплової енергії за договором перевезення вантажу (теплової енергії) № 2/10 від 01.09.2015, зокрема, позивач за зустрічним позовом вважає, що відповідач за зустрічним позовом не забезпечив збереження теплової енергії під час її транспортування тепловими мережами, що знаходяться в користуванні відповідача за зустрічним позовом, що в свою чергу призвело до понаднормативних втрат теплової енергії у грудні 2015 року.

У заяві від 07.07.2017 № 18-7/735 про збільшення розміру позовних вимог за зустрічним позовом позивач за зустрічним позовом просив стягнути з відповідача за зустрічним позовом на свою користь 7 266 083,36 грн збитків, завданих неналежним виконанням з боку відповідача зобов`язань за договором перевезення вантажу (теплової енергії) № 2/10 від 01.09.2005, судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом.

У відзиві на зустрічний позов від 07.07.2017 № 3065 відповідач за зустрічним позовом проти зустрічних позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову повністю наголошуючи на відсутності засобів обліку для встановлення фактичних втрат в теплових мережах, відсутності доказів порушення умов договору № 2/10, що призвели до понаднормативних втрат, до розрахунку збитків включено не фактичні втрати теплової енергії в теплових мережах, а величина втраченої, недовідпущеної (непоставленої) продукції, чим порушено п. 7.2.43. Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 14.02.2007 № 71.

Також відповідачем за зустрічним позовом подані заяви від 07.0.72017 № 3066 та 01.08.2017 № 3393 про застосування строків позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом з посиланням на положення частин 2, 4 статті 315 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.12.2020 у справі № 920/431/17 (Соп`яненко О. Ю. - головуючий, судді Джепа Ю. А., Котельницька В. Л.): первісний позов задоволено частково, до стягнення з АТ "Сумське машинобудівне НВО" на користь ТОВ "Сумитеплоенерго" присуджено заборгованість за договором розстрочення заборгованості від 19.07.2016 у сумі 31 330 299,85 грн боргу, 1 057 191,78 грн - 3 % річних, 2 935 218,77 грн інфляційних втрат та 529 820,47 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору, у задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовлено; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Розглядаючи позовні вимоги за первісним позовом суд першої інстанції встановив, що, за умовами укладеного між позивачем за первісним позовом та відповідачем за первісним позовом договору розстрочення заборгованості від 19.07.2016, останньому розстрочено сплату заборгованості за послуги з транспортування теплової енергії, надані і спожиті останнім в період з січня 2013 року по грудень 2015 року на підставі договору № 2/10 перевезення ватажу (теплової енергії) від 01.09.2005, у редакції протоколу розбіжностей від 11.11.2005 у загальній сумі 31 330 299,85 грн, доказів сплати якої матеріали справи не містять, а відтак, позивач за первісним позовом має право на стягнення вказаної заборгованості, а також нарахованих на підставі Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 3 % річних та інфляційних втрат. При цьому судом першої інстанції було враховано те, що заперечення відповідача за первісним позовом щодо розміру та періоду виникнення заборгованості відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за первісним позовом в частині позовних вимог про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору розстрочення заборгованості від 19.07.2016 не передбачено нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а отже, нарахування позивачем за первісним позовом пені у сумі 208 287,63 грн є безпідставним.

Крім того, місцевий господарський суд визнав необґрунтованою подану відповідачем за первісним позовом заяву про застосування позовної давності до вимог за первісним позовом від 12.02.2020 № 18-7/100 (вх. № 487к від 12.02.2020) встановивши, таке:

- у поданій заяві відповідач за первісним позовом вказує, що позивач за первісним позовом звернувся до суду з заявою про стягнення першої частини заборгованості за договором розстрочення лише 17.05.2017, тобто з порушенням встановленого частиною 5 статті 315 ГК України строку для захисту порушених прав та встановленої частиною 3 статті 925 ЦК України річної позовної давності до вимог, що виникають з договорів перевезення адже, хоча предметом первісного позову у справі є стягнення грошових коштів за договором розстрочення заборгованості від 19.07.2016, проте вказана заборгованість виникла внаслідок надання послуг за договором перевезення вантажу (теплової енергії) № 2/10 від 01.09.2005, у редакції протоколу розбіжностей від 11.11.2005, відповідно до умов якого заявником послуги мали оплачуватись протягом 15-ти днів з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт у минулому місяці, а відтак, враховуючи дати виникнення заборгованості за послуги (з січня 2013 року по квітень 2016 року), позовна давність для звернення до суду з вказаними вимогами станом на дату звернення позивача до суду з первісним позовом (травень 2017 року), спливла;

- водночас предметом первісного позову у даній справі є стягнення заборгованості саме за договором розстрочення заборгованості від 19.07.2016, а не за договором перевезення вантажу (теплової енергії);

- вказане свідчить про те, що заборгованість за первісним позовом стягується не за послуги з перевезення вантажу (теплової енергії), а за порушення умов наданої розстрочки у сплаті заборгованості за договором № 2/10, а період, за який позивачем за первісним позовом стягується заборгованість, - з січня 2017 року по січень 2018 року, а не з січня 2013 року по березень 2016 року;

- при цьому, до вимог за первісним позовом, з огляду на підставу їх виникнення, а саме договір розстрочення заборгованості, а не договір перевезення, має застосуватись встановлена частиною 1 статті 257 ЦК України позовна давність, яка станом на дату звернення позивача до суду з первісним позовом не спливла.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом суд першої інстанції виходив з того, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, завдання збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини, а за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, проте, позивачем за зустрічним позовом не надано доказів протиправної поведінки відповідача за зустрічним позовом, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, не надано доказів вини, а також не доведено завдання збитків саме відповідачем за зустрічним позовом.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 (Алданова С. О. - головуючий, судді Зубець Л. П., Корсак В. А.) рішення Господарського суду Сумської області від 23.12.2020 у справі № 920/431/17 залишено без змін, з тих же підстав.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Сумської області від 23.12.2020 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у справі № № 920/431/17, АТ "Сумське машинобудівне НВО" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати в частині задоволення вимог ТОВ "Сумитеплоенерго" за первісним позовом про стягнення з АТ "Сумське машинобудівне НВО" заборгованості за актами виконаних робіт (надання послуг) № 13 від 13.01.2013 на суму 472 560,00 грн, № 69 від 28.02.2013 на суму 462 060, 00 грн, № 116 від 31.03.2013 на суму 471 690,00 грн, № 151 від 30.04.2013 на суму 457 090,00 грн, № 204 від 31.05.2013 на суму 414 970,00 грн, № 249 від 30.06.2013 на суму 483 140,00 грн, а всього 2 761 510,00 грн, що була в подальшому розстрочена за договором розстрочення заборгованості від 19.07.2016 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову у відповідній частині відмовити.

За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Так, скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права, а саме положення статей 257, 264, 267, 604 ЦК України, статті 315 ГК України без урахування висновку щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах , викладених у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 609/67/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 340/385/17, постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 921/301/17-г/11, від 25.08.2021 у справі № 920/639/17, від 12.09.2018 у справі № 910/16481/16 та від 11.04.2019 у справі № 904/2394/18.

Скаржник наголошує, що укладення договору розстрочення не припиняє зобов`язання зі сплати заборгованості за договором транспортування та не створює нового зобов`язання, так як сторони не включали відповідних умов до договору розстрочення. Заявник касаційної скарги посилаючись на положення статті 604 ЦК України та правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 у справі № 609/67/18 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17 наголошує, що договір розстрочення відповідним ознакам новації не відповідає, оскільки не містить ні умов про спосіб припинення зобов`язання за договором транспортування, ані умов про те, що нове зобов`язання за договором розстрочення спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання. На думку скаржника договір розстрочення не створює нових правовідносин між відповідачем та позивачем та не є окремою підставою для стягнення заборгованості, він лише встановлює новий порядок оплати відповідачем суми основного боргу за договором транспортування. Оскільки заміна строків зобов`язання не є новацією, адже не змінює саме зобов`язання, тобто дію, яку повинна виконати одна сторона на користь іншої, угода від 19.11.2019 не є новацією в розумінні положень статті 604 ЦК України. Таким чином, на думку скаржника, позиція апеляційного господарського суду стосовно того, що договір розстрочення заборгованості від 19.07.2016 є окремим правочином, на підставі якого у сторін виникло нове зобов`язання, не пов`язане з договором транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005, до якого не застосовуються положення статті 315 ГК України, суперечить змісту пункту 1.1 договору розстрочення, приписам статті 604 ЦК України, та практиці Верховного Суду. Скаржник наголошує на помилковому застосуванні судами положень статті 604 ЦК України при визначенні правової природи договору розстрочення заборгованості від 19.07.2016 як окремого правочину, на підставі якого у сторін по справі виникло нове зобов`язання, не пов`язане з договором транспортування теплової енергії № 2 від 01.09.2005.

Також скаржник акцентує на полковому застосуванні судами попередніх інстанцій положень статті 315 ГК України, статті 257 ЦК України при визначенні позовної давності за вимогами ТОВ "Сумитеплоенерго" за первісним позовом. Зокрема скаржник наголошує, що апеляційним господарським судом при винесенні оскаржуваної постанови не було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.08.2021 у справі № 920/639/17. Наводячи зазначену позицію Верховного Суду скаржник вважає, що до вимог ТОВ "Сумитеплоенерго" має застосовуватися скорочена позовна давність, передбачена частиною 5 статті 315 ГК України, оскільки договір транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005 є договором перевезення.

Крім цього, скаржник зауважує на помилковому застосуванні положень статей 264 та 267 ЦК України в частині неврахування того, що переривання позовної давності може мати місце виключно у випадку вчинення особою відповідних дій в межах цього строку, тобто до моменту спливу первинно встановленої позовної давності, тож укладання договору розстрочення від 19.07.2016 не поновлює позовну давність, пропущену первісним позивачем на час його укладення. На думку скаржника, оскільки договір розстрочення було укладено сторонами справи 19.07.2016, ураховуючи скорочений строк для захисту порушених прав (шість місяців), укладення договору розстрочення призвело до переривання позовної давності лише до вимог, строк оплати яких настав після 19.07.2016.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Сумитеплоенерго" просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскаржувані рішення та постанову - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 920/431/17 за касаційною скаргою АТ "Сумське машинобудівне НВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 23.12.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021, з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 01.09.2005 Відкрите акціонерне товариство "Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе", правонаступником якого є АТ "Сумське машинобудівне НВО" як відправник та ТОВ "Сумитеплоенерго" як перевізник уклали договір перевезення вантажу (теплової енергії) № 2/10 (в редакції протоколу розбіжностей від 11.11.2005) (далі Договір № 2/10) в п. 1.1 якого погодили, що позивач зобов`язується доставляти ввірений йому відповідачем вантаж - теплову енергію в теплоносії - гарячій мережній воді в пункти призначення - на вказані у п. 3.9 договору № 2/10 об`єкти юридичних та фізичних осіб-споживачів житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (далі споживачі або абоненти), видавати відповідачу теплову енергію, а відповідач зобов`язується сплачувати позивачу за перевезення теплової енергії встановлену п. 2.2 Договору № 2/10 плату на умовах, в порядку та в строки, встановлені Договором № 2/10.

19.07.2016 позивач як кредитор та відповідач як боржник уклали договір розстрочення заборгованості (далі - Договір розстрочення) в п. 1.1 якого погодили, що позивач надає відповідачу розстрочку у сплаті заборгованості за послуги з транспортування теплової енергії, надані позивачем відповідачу і спожиті останнім в період з січня 2013 року по грудень 2015 року відповідно до Договору № 2/10 на суму 25 380 898,34 грн та заборгованість за послуги з транспортування теплової енергії за період січень - квітень 2016 року в розмірі 5 949 401,51 грн, що в сукупності становить 31 330 299,85 грн станом на 01.07.2016 на наступних умовах, оплата відповідачем здійснюється за графіком:

- січень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- лютий 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- березень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- квітень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- травень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- червень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- липень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- серпень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- вересень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- жовтень 2017 - 2 000 000,00 грн.;

- листопад 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- грудень 2017 - 2 500 000,00 грн.;

- січень 2018 - 1 330 299,85 грн.

Згідно з п. 2.1 Договору розстрочення боржник зобов`язується здійснювати оплату заборгованості у строки та в розмірах, визначених цим договором.

За змістом п.п. 1.2, 1.3 та 2.1 Договору розстрочення оплата заборгованості здійснюється відповідачем у безготівковій формі - на розрахунковий рахунок позивача. Днем плати вважається день зарахування коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Зазначаючи про те, що відповідач свої обов`язки щодо оплати заборгованості у визначені Договором розстрочення строки не виконав, позивач звернувся до суду з первісним позовом у цій справі в якому просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 31 330 299,85 грн, пеню в сумі 208 287,63 грн, 3 % річних в сумі 1 057 191,78 грн та інфляційні втрати в сумі 2 935 218,77 грн.

Частиною 1 статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані судові рішення в межах вимог касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Беручи до уваги наведені вище, запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами цієї справи не можна вважати подібними тим, що склалися між сторонами спорів у справах № 609/67/18, № 340/385/17 № 921/301/17-г/11, № 920/639/17, № 910/16481/16 та № 904/2394/18, позаяк існує ряд істотних відмінностей саме у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних із правами й обов`язками їх сторін, що в свою чергу зумовлює і різний зміст спірних правовідносин.

У справі № 609/67/18 Товариство з обмеженою відповідальністю «ПрофАгроТрейд» (далі - ТОВ «ПрофАгроТрейд») і фізична особа звернулися до суду із позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Лан» (далі - СТОВ «Агро-Лан»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» (далі - ТОВ «Західна агровиробнича компанія»), про визнання договору оренди землі недійсним, наголошуючи, що спірний договір оренди землі від 20.05.2017 підлягає визнанню недійсним, оскільки він був зареєстрований у період дії іншого договору від 01.01.2012 укладеного між тими самими сторонами, строк дії якого закінчувався лише 05.10.2017.

Верховний Суд скасовуючи постановою від 13.03.2017 у справі № 609/67/18 судові рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанцій проаналізував положення статті 604 ЦК України, яку було застосовано судом апеляційної інстанції під час розгляду справи № 609/67/18 та виклав правовий висновок, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. При цьому, Верховний Суд акцентував, що переглядаючи справу № 609/67/18, апеляційний суд не врахував, що оспорюваний договір оренди землі від 20.05.2017 не містить вказівки на первинне і нове зобов`язання та намірів сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити новим. Вказане свідчить, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку, що між відповідними сторонами було досягнуто домовленість про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами (новацію), що відповідно до статті 604 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Отже, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не дослідив оспорюваний договір оренди землі, як самостійний правовстановлюючий договір, укладений під час дії попереднього чинного договору між тими самими сторонами та доводів позивача про наявність правових підстав для визнання його недійсним з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України.

Позаяк у справі № 609/67/18, наведеній скаржником у касаційній скарзі, Верховний Суд надавав оцінку положенням статті 604 ЦК України, яку було застосовано судом апеляційної інстанції під час ухвалення постанови, та умовам договору оренди землі, а саме наявності правових підстав для визнання його недійсним з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України, такі висновки не мали враховуватися апеляційним господарським судом у цій справі № 920/431/17, адже спірні правовідносини, які переглядав апеляційний суд, стосувалися вирішення спору про стягнення 31 330 299,85 грн основного боргу з оплати розстроченого зобов`язання з січня 2017 року по січень 2018 року включно, 208 287,63 грн пені, 1 057 191,78 грн, 3 % річних, 2 935 218,77 грн інфляційних збитків, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору розстрочення заборгованості від 19.07.2016. При цьому, Верховний Суд наголошує, що підставою касаційного оскарження передбаченою у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України є умова застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні наведеної у касаційній скарзі норми права без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах. Проте, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій положення статті 604 ЦК України, застосовано не було, оскаржувані судові рішення не містять висновків щодо новації.

Незважаючи на те, що суди у даній справі помилково ототожнили домовленість сторін про заміну строків виконання зобов`язання із самостійним зобов`язанням, проте це не вплинуло на обґрунтованість вимог касатора, оскільки суди не кваліфікували ці зобов`язання як такі, що припинили первинне зобов`язання та замінили його новим зобов`язанням та не впливає на правильність прийнятого рішення.

У справі № 340/385/17 позивач звернулася до суду із позовом до фізичної особи, в якому посилався на те, що 26.09.2014 він позичив відповідачеві 4 тис. доларів США з терміном повернення до 30.05.2015, про що між ними укладено відповідний договір. Посилаючись на те, що зазначені вище кошти відповідач у визначений договором строк не повернув, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з відповідача основну заборгованість у сумі 106 816,77 грн, проценти за користування грошовими коштами у сумі 72 468,82 грн та 3 % річних у сумі 5 930,35 грн.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 11.12.2017, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.03.2018, позов задоволено частково.

Залишаючи без змін зазначені судові рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд, проаналізувавши положення статей 1047, 1053 ЦК України, які було застосовано судами під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, зазначив, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір позики від 26.09.2014, на підставі якого пред`явлено позов, не є договором новації боргу, оскільки в ньому відсутні посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін. Оскільки суди попередніх інстанцій установили, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, врахували встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробили обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми основної заборгованості.

Разом з цим, Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, однаковість предмета та підстав позову, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також фактичних обставин, що формують зміст спірних правовідносин, та їх матеріально-правового регулювання. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Зважаючи на те, що предметом позову у справі № 340/385/17 було стягнення заборгованості за договором позики, а правові висновки Верховного Суду в зазначеній справі ґрунтуються виключно на тлумаченні та застосуванні спеціальних норм законодавства, які регулюють правовідносини у сфері укладення та виконання договору позики, а саме положень статті 1047 ЦК України (форма договору позики) та статті 1053 ЦК України (новація боргу у позикове зобов`язання), тобто матеріально-правове регулювання правовідносин є різним, наведене виключає як подібність правовідносин у справі № 340/385/17 та цій справі № 920/431/17, так і підстави застосування до спірних правовідносин висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17.

Як убачається зі змісту постанови Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 921/301/17-г/11, наведеної скаржником у касаційній скарзі, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 06.12.2019 у справі № 921/301/17-г/11, окрім іншого, було відмовлено у задоволенні заяви Приватного підприємства "Дебют-Д" про закриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Альпо" (далі - ТОВ "Альпо") на підставі пункту 4 частини 1 статті 90 Кодексу України з процедур банкрутства.

Відмовляючи у закритті провадження у справі про банкрутство ТОВ "Альпо", суд першої інстанції виходив із відсутності доказів для висновку про відновлення платоспроможності ТОВ "Альпо". При цьому, суд надав правову оцінку угоді від 19.11.2019 як мировій угоді про реструктуризацію боргу, і наголосив, що діючий з 21.10.2019 Кодекс України з процедур банкрутства такої судової процедури банкрутства як мирова угода не передбачає.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.06.2020 у справі №921/301/17-г/11 зазначену ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 06.12.2019 у справі №921/301/17-г/11 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для закриття провадження у справі №921/301/17-г/11 відповідно до пункту 4 частини 1 статті 90 Кодексу України з процедур банкрутства, зазначивши при цьому, що угода від 19.11.2019 в контексті приписів частини 2 статті 604 ЦК України не має ознак новації і не призводить до відновлення платоспроможності боржника у справі №921/301/17-г/11 про банкрутство ТОВ "Альпо".

Водночас за висновком апеляційного суду, оцінка суду першої інстанції угоді від 19.11.2019, як мировій угоді про реструктуризацію боргу, не вплинула на правильність висновків суду про відсутність доказів відновлення платоспроможності ТОВ "Альпо" та підстав для закриття провадження у справі №921/301/17-г/11.

Верховний Суд залишаючи без змін зазначені судові рішення, проаналізувавши положення статті 604 ЦК України, які було застосовано судами першої та апеляційної інстанції, а також встановивши, що Приватне підприємство "Дебют-Д", звертаючись із заявою про закриття провадження у даній справі про банкрутство, та ТОВ "Альпо" у касаційній скарзі вказують на те, що платоспроможність боржника була відновлена внаслідок укладення угоди від 19.11.2019 про заміну новими зобов`язань, що випливали з кредитних договорів, невиконання зобов`язань за якими стали підставою для порушення даної справи про банкрутство ТОВ "Альпо", наголосив, що зміна строків виконання зобов`язання не є новацією, оскільки не змінює саме зобов`язання, тобто дію, яку повинна виконати одна сторона на користь іншої, угода від 19.11.2019 не є новацією в розумінні норм статті 604 ЦК України.

Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами у справі, яка розглядається, відрізняються від правовідносин у справі № 921/301/17-г/11. При цьому справи відрізняються предметами та підставами позовів, змістом правовідносин, фактично-доказовою базою (обставинами справи та зібраними у них доказами). Крім цього, Верховний Суд наголошує, що умовою застосування пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні наведеної у касаційній скарзі норми права, без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах. Проте, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій положення статті 604 ЦК України не застосовували.

Верховний Суд також не бере до уваги посилання скаржника на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 920/639/17 та відповідно доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій положень статті 315 ГК України, статті 257 ЦК України при визначенні спеціальної позовної давності за вимогами ТОВ "Сумитеплоенерго" за первісним позовом, виходячи з такого.

По-перше, у справі № 920/639/17 Верховним Судом у постанові від 25.08.2021 закрито касаційне провадження у справі № 920/639/17 на підставі пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України, у зв`язку з чим Верховний Суд не викладав у постанові висновку щодо правової природи договору та застосування статей 306, 307, 308, 315 ГПК України.

По-друге, у постанові від 17.02.2022 у справі № 920/949/19 Верховний Суд, розглядаючи справу за позовом ТОВ "Сумитеплоенерго" до АТ "Сумське машинобудівне НВО" про стягнення 22 325 848,74 грн виклав правову позицію про те, що транспортування теплової енергії не є перевезенням вантажу, відповідно до положень статті 306 ГК України, оскільки транспортування теплової енергії являє собою передачу цієї енергії у формі циркуляції теплоносія в теплових мережах.

У постанові від 27.08.2020 у справі № 920/50/18 Верховний Суд виклав правовий висновок, що на договори про надання послуг транспортування теплової енергії, укладені між ТОВ "Сумитеплоенерго" та АТ "Сумське машинобудівне НВО" не поширюються норми, якими врегульовано перевезення.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 910/16481/16 та від 11.04.2019 у справі № 904/2394/18, колегією суддів відхиляються оскільки, по-перше, правовідносини у справі, яка розглядається та справах № 910/16481/16, № 904/2394/18 також різняться за суб`єктним складом учасників, об`єктами та предметами правового регулювання, умовами застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), а також обґрунтуванням позовних вимог, а саме щодо порушених прав позивачів, що свідчить про неподібність наведених справ, по-друге, у зазначених справах досліджувалося питання переривання перебігу позовної давності та відповідно судами під час ухвалення оскаржуваних судових рішень було застосовано положення статей 264, 267 ЦК України, проте, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень у справі № 920/431/17, яка розглядається, судами попередніх інстанцій положення статті 264 ЦК України (переривання перебігу позовної давності) застосовано не було, висновків щодо переривання або навпаки судові рішення не містять.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Сумське машинобудівне НВО" на рішення Господарського суду Сумської області від 23.12.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у справі № 920/431/17.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 23.12.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2021 у справі № 920/431/17 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ