РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2022Справа №910/2264/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна"
до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на
стороні відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон"
про стягнення 217 333,35 грн.
Суддя Бойко Р.В.
секретар судового засідання Кучерява О.М.
Представники учасників справи:
від позивача:Грибенко А.Л.
від відповідача:Тузова В.О.
від третьої особи:не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 217 333,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю Підприємство "Тавріда електрик Україна" вказує, що Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" з простроченням виконано своє грошове зобов`язання перед позивачем, підтверджене рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018, у справі №910/9320/17, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 91 379,12 грн. та інфляційних втрат у розмірі 125 954,23 грн., нарахованих за період з 10.02.2019 по 12.11.2019.

У змісті позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого позивач вказує, що поніс витрати на оплату судового збору у розмірі 3 260,00 грн. та очікує понести витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 40 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2022 відкрито провадження у справі №910/2264/22; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання); визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

12.04.2022 засобами електронного зв`язку від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання про перехід до загального позовного провадження у зв`язку з тим, що справа має важливе значення для відповідача, оскільки пред`явлені позивачем вимоги про стягнення коштів мають бути пред`явлені до іншої особи - нового боржника та з огляду на необхідність встановлення складу учасників справи, зокрема залучення третьої особи, а також з урахуванням того, що відповідач має намір подати документи на підтвердження переведення боргу на рахунки іншої особи.

12.04.2022 засобами електронного зв`язку від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом), в якому відповідач зазначає про необхідність проведення судового засідання, з метою надання можливості сторонам подати до суду необхідні докази та відповідні пояснення.

12.04.2022 засобами електронного зв`язку від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначає, що наразі наявні нові обставини, які спростовують обставини, які були встановлені під час розгляду справи №910/9320/17. Відповідач вказує на те, що є безпідставним та незаконним нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за період з 08.11.2019 по 12.11.2019, тобто за час коли кошти вже не перебували у володінні банку. Також Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" зазначає, що відсутні підстави для нарахування 3% річних на суму нарахованих відсотків на вклад, а тим більше на суму 3% річних, які були стягнуті судовим рішенням у справі №910/9320/17. Крім того, відповідач звертає увагу, що є неправомірним нарахування інфляційних втрат на суму коштів, яка вже містила індексацію, тобто відповідала поточному курсу валюти (долар США) на час виплати її Товариству з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2022 поновлено Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" встановлений судом процесуальний строк для подання відзиву на позов та прийнято його до розгляду; відмовлено Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" у задоволенні клопотань про перехід до загального позовного провадження та про розгляд справи з повідомленням (викликом).

25.04.2022 засобами електронного зв`язку від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшла заява про залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.05.2022 залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача; зобов`язано сторін справи направити третій особі копії поданих в межах даної справи документів (позову, відзиву на позов) протягом 2 днів з дати одержання даної ухвали, а докази такого направлення надати суду до 13.05.2022; запропоновано залученій третій особі у строк протягом десяти днів з дня одержання даної ухвали надати суду письмові пояснення щодо заяв по суті спору, складені з урахуванням вимог ст. 168 Господарського процесуального кодексу України, з доказами їх направлення іншим учасникам справи; призначено у справі №910/2264/22 судове засідання на 26.05.2022.

18.05.2022 засобами електронного зв`язку від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.12.2021 у подібній справі №910/13/21, згідно яких суд зобов`язаний встановити які саме матеріально-правові правовідносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи; чи відбулась/не відбулась заміна сторони у спірних правовідносинах за депозитним договором з огляду на договір переведення боргу; які саме та в якому обсязі обов`язки сторони за депозитним договором перейшли до нового боржника; хто і за якими вимогами є належним відповідачем у справі. Також відповідач посилається на постанову від 27.04.2022 у справі №321/1260/19, в якій Верховний Суд зазначив, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржником.

В судовому засіданні 26.05.2022 представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження у справі №910/2264/22 до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №199/3152/20 та додаткові пояснення, в яких Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", посилаючись на судову практику касаційного суду, зазначає, що є неналежним відповідачем у справі, в той час як визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 26.05.2022 долучено подані відповідачем пояснення до матеріалів справи; відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження в даній справі, враховуючи, що наявне остаточне судове рішення про стягнення боргу; відкладено судове засідання на 09.06.2022.

03.06.2022 засобами електронного зв`язку від Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" надійшли пояснення, в яких позивач зазначає, що в силу приписів ст.ст. 11, 509, 625 Цивільного кодексу України грошові зобов`язання можуть виникати не лише з договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Крім того, позивач зазначає, що виконання рішення суду відбулося через процедури виконавчого провадження в гривневому еквіваленті, у зв`язку з чим втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції не були відновлені еквівалентом іноземної валюти. При цьому, позивач звертає увагу суду, що заборгованість Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" була предметом розгляду у справі №910/9320/17 та підтверджена відповідним рішенням суду, що набрало законної сили.

В судовому засіданні 09.06.2022 представником відповідача було надано додаткові пояснення щодо переведення боргу на іншу юридичну особу, в яких Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" зазначає, що у 2014 році ним було доведено до відома зміни, які були внесені до п. 1.1.78 Умов та правил надання банківських послуг в редакції від 01.06.2014, шляхом розміщення інформації на своєму офіційному сайті та 30.01.2015 викладено на сайті повідомлення щодо подальшої взаємодії по договорах клієнтів Банку з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" та щодо погодження клієнтами переведення боргу банку на фінансову компанію у разі не направлення такими клієнтами до 15.02.2015 своїх заперечень. Оскільки позивач не направив своїх заперечень щодо переведення боргу, то відбулось переведення коштів позивача на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон".

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 оголошено перерву у судовому засіданні до 10.06.2022.

В судове засідання, призначене на 10.06.2022, з`явились представники сторін, надали свої пояснення по суті спору, за змістом яких представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа явку свого представника в судове засідання, призначене на 10.06.2022, не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, хоча про місце, дату та час засідання була належним чином повідомлена, що підтверджується наступним.

Ухвала суду від 09.05.2022, якою залучено до участі у розгляді справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" в якості третьої особи, була надіслана третій особі 13.05.2022 на адресу місцезнаходження, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Січеславська набережна, буд. 29-А), рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали, та за інформацією із пошукової системи відстеження поштових відправлень на веб-сайті АТ "Укрпошта" поштове відправлення із трек-номером 862 (ухвала суду від 09.05.2022) було вручене третій особі 24.05.2022.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

З наведених приписів закону вбачається, що запровадження військового стану у країні не може слугувати самостійною та достатньою підставою для відтермінування вирішення спору (не здійснення розгляду справи), в той час як наразі ні в м. Києві та Київській області (за місцезнаходженням позивача та суду), ні у м. Дніпро та Дніпропетровській області (за місцезнаходженням третьої особи) не ведуться активні бойові дії.

При цьому, від третьої особи не надходило будь-яких повідомлень щодо обставин неможливості подати пояснення по суті спору, а також не повідомлялось ні про причини неявки в судове засідання, ні про бажання взяти участь у судових засіданнях по справі №910/2264/22.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Суд зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому, на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

На думку суду, зважаючи на те, що третя особа була обізнана про розгляд справи №910/2264/22 Господарським судом міста Києва більш як за два тижні до даного засідання, то відповідно Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" не було позбавлене можливості проявити розумну зацікавленість щодо стану розгляду відповідної справи, подати пояснення чи повідомити суду обставини неможливості прийняти участь у розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказані приписи господарського процесуального закону, враховуючи відсутність повідомлень від третьої особи щодо неможливості забезпечити явку свого представника у засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи №910/2264/22 за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон".

В судовому засіданні 10.06.2022 судом завершено розгляд справи №910/2264/22 по суті, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.03.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (після зміни організаційно-правової форми - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") (Банк) укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування №426753, відповідно до якого позивачу був відкритий, у тому числі, валютний банківський рахунок у доларах США №3002.

05.02.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (до перейменування - Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик") (вкладник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (після зміни організаційно-правової форми - Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") (Банк) укладено договір про розміщення коштів на строковому депозиті №244767 (надалі - Договір банківського вкладу), предметом якого є внесення клієнтом тимчасово вільних коштів (вклад) у сумі 146 469,43 доларів США на строк до 10.02.2015. Датою внесення вкладу вважається дата надходження коштів на депозитний рахунок (п. 1 Договору в редакції додаткової угоди від 05.02.2014).

На виконання Договору банківського вкладу Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" розмістило на депозитному рахунку №1507 грошові кошти у сумі 146 469,43 доларів США.

05.01.2015 у зв`язку з тим, що строк вкладу по Договору банківського рахунку закінчувався, Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" звернулось до банку з вимогою (№002 від 05.01.2015) про повернення грошових коштів, наявних на його рахунку, а також виплати нарахованих на суму вкладу відсотків.

19.12.2016 позивач повторно звернувся до відповідача такою ж з вимогою №0134 від 19.12.2016. Однак, звернення були залишені банком без задоволення.

У зв`язку з невиконанням Банком своїх зобов`язань за Договором про розміщення коштів "Депозитна лінія" №244767 від 05.02.2014 в частині своєчасного повернення суми депозиту та нарахованих на нього відсотків позивачу, у червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про розірвання договору та стягнення з відповідача суми вкладу у розмірі 146 469,43 доларів США, відсотків у сумі 30 074,88 доларів США, пені у розмірі 905,93 доларів США, 3% річних у розмірі 52 629,27 грн., що разом складає 177 450,24 доларів США та 52 629,27 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018, у справі №910/9320/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" задоволено частково. Розірвано договір про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" №244767 від 05.02.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти вкладу у сумі 146 469,43 доларів США, відсотки у сумі 13 291,92 доларів США, 3% річних у сумі 47 973,84 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 65 757,52 грн. У решті позовних вимог - відмовлено.

12.11.2019 в межах примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018, у справі №910/9320/17 списані із рахунку Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" кошти у загальному розмірі 4 028 185,91 грн. були зараховані на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна".

Спір у справі виник у зв`язку із твердженнями позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 91 379,12 грн. та інфляційних втрат у розмірі 125 954,23 грн., нарахованих на суму 4 028 185,91 грн. за період з 10.02.2019 по 12.11.2019.

Для вирішення даного пору суду необхідно надати відповіді на наступні питання: 1) чи є Банк належним відповідачем у справі про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на присудженні до стягнення рішенням суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 кошти; 2) чи є зобов`язання Банку по сплаті коштів, присуджені до стягнення рішенням суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17, грошовим зобов`язанням; 3) чи є Банк таким, що прострочив у період з 10.02.2019 по 12.11.2019 виконання грошового зобов`язання; 4) чи підлягають нарахуванні 3% річних та інфляційні втрати на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України на присуджені рішенням суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 кошти.

Щодо належного відповідача у даній справі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018, у справі №910/9320/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" задоволено частково. Розірвано договір про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" №244767 від 05.02.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти вкладу у сумі 146 469,43 доларів США, відсотки у сумі 13 291,92 доларів США, 3 % річних у сумі 47 973,84 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 65 757,52 грн.

При прийнятті вказаного судового рішення суд встановив, зокрема, обставини наявності у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" обов`язку сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти вкладу у сумі 146 469,43 доларів США, відсотки у сумі 13 291,92 доларів США, 3% річних у сумі 47 973,84 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 65 757,52 грн.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідач у своєму відзиві стверджує, що у нього відсутній обов`язок із сплати на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, оскільки такий обов`язок перейшов до третьої особи у зв`язку з укладенням у 2015 році договору про переведення боргу.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі, в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.11.1999 в справі "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України" від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Так, остаточним судовим рішенням - рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 встановлено факт наявності у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" обов`язку сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти вкладу у сумі 146 469,43 доларів США, відсотки у сумі 13 291,92 доларів США, 3% річних у сумі 47 973,84 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 65 757,52 грн., а відтак дані обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.12.2021 у справі №910/13/21, щодо необхідності встановлення які саме матеріально-правові правовідносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи; чи відбулась/не відбулась заміна сторони у спірних правовідносинах за депозитним договором з огляду на договір переведення боргу; які саме та в якому обсязі обов`язки сторони за депозитним договором перейшли до нового боржника; хто і за якими вимогами є належним відповідачем у справі, суд вважає необґрунтованими, оскільки в межах справи №910/13/21 судами встановлювалось питання наявності у Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" обов`язку перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" з повернення вкладу та сплати процентів за користування коштами.

Натомість у даному випадку обставини наявності у відповідача обов`язку зі сплати суми вкладу та відсотків встановлені у рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №910/9320/17, в той час як в межах даної справи вирішується питання щодо наявності у відповідача обов`язку із сплати 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення Банком після завершення розгляду справи №910/9320/17 свого обов`язку із сплати на користь позивача присудженої до стягнення рішенням суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 суми коштів.

З урахуванням викладеного відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (щодо наявності у Банку обов`язку сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти вкладу у сумі 146 469,43 доларів США, відсотків у сумі 13 291,92 доларів США, 3% річних у сумі 47 973,84 грн., витрат по сплаті судового збору в розмірі 65 757,52 грн.), а також вказані обставини не можуть бути переоцінені судом у даній справі, оскільки фактично буде мати місце поставлення під сумнів судового рішення у справі №910/9320/17, що є недопустимим в силу законодавства як міжнародного, так і національного.

Оскільки суд в межах справи №910/9320/17 встановив, що саме Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (а не Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон", хоча договір про переведення боргу був укладений ще у 2015 році) мало обов`язок сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти вкладу у сумі 146 469,43 доларів США, відсотків у сумі 13 291,92 доларів США, 3% річних у сумі 47 973,84 грн., витрат по сплаті судового збору в розмірі 65 757,52 грн., то відповідно у даній справі про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на присуджені рішенням суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 до стягнення кошти, належним відповідачем є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк".

Щодо періоду прострочення відповідачем виконання рішення суду.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи завлений позивачем період для нарахування інфляційних втрат та 3% річних - з 10.02.2018 по 12.11.2019, то для вирішення даної справи відсутня необхідність для визначення настання строку виконання за кожним із присуджених рішенням суду до стягнення видом платежу, а достатнім є встановлення факту, що АТ КБ "Приватбанк" є таким, що прострочило виконання своїх грошових зобов`язань у вказаний період.

Відповідно, враховуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 129, частини 1 статті 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України, у АТ КБ "Приватбанк" виник обов`язок виконати рішення суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 на наступний день від дня набрання таким рішенням законної сили (з огляду на приписи ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України та ст. 253 Цивільного кодексу України).

У відзиві на позов відповідач вказує на те, що моментом фактичного виконання Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 є саме дата списання коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби, тобто 08.11.2019, а тому нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат по 12.11.2019 за прострочення виконання такого грошового зобов`язання є протиправним.

Для відповіді на породжене таким твердженням питання (щодо кінцевої дати нарахування 3% річних та інфляційних втрат) необхідно встановити - хто винний у тому, що стягувач одержав кошти не у день їх списання з рахунку боржника?

В будь-якому випадку момент ініціації платежу платником і надходження коштів на рахунок одержувача є відмінними, а п. 8.4 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" дозволяє проведення такого платежу протягом трьох днів.

На практиці, відправлення платежу до обіду зумовлює надходження коштів в день платежу, а після обіду - на наступний день.

Тобто, навіть при добровільній сплаті коштів (хоча і рідко з огляду на не суттєвість проміжку затримки) можуть виникати спірні моменти щодо різного обліку часу нарахування 3% річних чи інших санкцій.

При примусовому списанні коштів час затримки є більшим, адже відбувається два платежі: перший - списання коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби, другий - відбувається перерахування коштів з рахунку виконавчої служби на рахунок стягувача.

В даному випадку, відповідач стверджує, що списання коштів з АТ КБ "Приватбанк" на виконання судового рішення у справі №910/9320/17 відбулось 08.11.2019.

В той же час, з наданої позивачем банківської виписки по рахунку від 20.11.2019 вбачається, що на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" кошти, стягнуті в межах виконавчого провадження на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №910/9320/17, яке набрало законної сили 24.01.2018, були перераховані органом виконавчої служби 12.11.2019.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі.

Отже, в даному випадку фактичний переказ коштів в якості виконання судового рішення від боржника на користь стягувача завершився 12.11.2019.

При цьому, суд допускає, що при примусовому стягненні коштів дії виконавця або банківської установи можуть призводити до затягування отримання коштів стягувачем, і тоді може вестися мова про звільнення боржника від відповідальності за прострочення через бездіяльність виконавця чи банку.

Однак, враховуючи, що 08.11.2019 (дата списання коштів з боржника) було п`ятницею і через один робочий день - 12.11.2019 дані кошти надійшли на рахунок стягувача, то суд дійшов висновку, що АТ КБ "Приватбанк" не довело того, що виконавець діяв неправомірно і з затримкою.

Отже, вина виконавця і банку у одержанні стягувачем коштів не у день їх списання з боржника відсутня.

Відтак, фактом є те, що стягувач не міг користуватися коштами до їх одержання, а спірним моментом - є саме різниця часу між відправленням коштів та їх одержанням, і вирішуючи на кого необхідно покласти негативні наслідки такої різниці, суд виходить із наступного.

Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 Цивільного кодексу України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Передумовою виникнення спору в даній справі є порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке було встановлене рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 (набрало законної сили 24.01.2018). Відтак, відповідач, як добросовісний суб`єкт господарювання, повинен був вживати заходи для його якнайшвидшого виконання (погашення заборгованості), що дозволило б уникнути спірної ситуації, а не пасивно очікувати примусового виконання рішення суду.

Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" не вчинило заходів щодо добровільного виконання рішення суду більш як 1,5 роки, у зв`язку з чим 08.11.2019 з нього було стягнуто кошти в порядку примусового виконання рішення суду.

Відтак, поведінка Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" не відповідає критеріям добросовісності, а тому останнє має нести тягар негативних наслідків своєї недобросовісної поведінки.

Таким чином, відповіддю суду на питання, на яке необхідно було відповісти для правильного вирішення спору, є - відповідач є особою, яка своєю неправомірною поведінкою зумовила одержання стягувачем коштів не у день їх списання з рахунку боржника.

В свою чергу, день фактичного виконання зобов`язання не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних, оскільки відсотки річних можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання.

Отже, керуючись імперативними приписами ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання рішення суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 з 10.02.2019 (дата, з якої позивач починає нарахування 3% річних і інфляційних втрат) по 11.12.2019 (дата, що передувала даті, в яку було фактично виконано рішення суду).

Щодо правової природи встановленого рішенням суду від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 зобов`язання АТ КБ "Приватбанк".

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

З аналізу наведеної норми вбачається, що за своєю суттю зобов`язання складається із права вимоги кредитора та обов`язку виконання такої вимоги боржником. При цьому, є неможливим існування права вимоги без кореспондуючого такій вимозі обов`язку виконання.

Лише існування одночасно як права вимоги так і обов`язку виконання такої вимоги становить собою суть зобов`язання.

Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 06.06.2012 у справі №6-49цс12).

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16.

Тотожної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16, від 20.11.2018 у справі №910/23457/17, від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16, від 15.03.2018 у справі №910/9978/15, від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 та постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12.

Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

За рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 у АТ КБ "Приватбанк" існував обов`язок сплатити, а Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" право вимагати від відповідача сплатити кошти вкладу у сумі 146 469,43 доларів США, відсотки у сумі 13 291,92 доларів США, 3% річних у сумі 47 973,84 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 65 757,52 грн.

Таким чином, оскільки зобов`язання АТ КБ "Приватбанк" перед ТОВ "Тавріда Електрик Україна" було виражене в у грошових одиницях, то у відповідача було грошове зобов`язання, виконання якого він прострочив.

Щодо правомірності нарахування 3% річних та інфляційних втрат на стягнуті рішенням від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 суду суми коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач нараховує інфляційні та 3% річних на прострочення таких зобов`язань:

- кошти вкладу (основний борг за депозитним договором);

- % проценти за користування вкладом - грошове зобов`язання, що виникло з договору та ст. 1061 Цивільного кодексу України;

- 3% річних - грошові зобов`язання, що виникли згіно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України;

- судовий збір - грошове зобов`язання, яке виникло на підставі ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України, норм Господарського процсуеального кодекус України та Закону України "Про судовий збір".

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, дія ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, від 01.10.2014 №6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 у справі №14-16цс18.

Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (така правова позиція викладена також Верховним Судом України у справі №910/17078/15 (3-610гс16), а також Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 у справі №910/9978/15).

З огляду на те, що АТ КБ "Приватбанк" порушило грошове зобов`язання, у ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо).

А тому, норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

При цьому, історичною передумовою визначення 3% річних є мінімальний дохід кредитора, який він міг би одержати від володіння власними коштами (внаслідок для прикладу розміщення на депозиті), тобто своєрічний аналог упущеної вигоди, який не потрібно додатково доводити та обгрунтовувати. Це пояснюється тим, що нарахування виключно інфляційних захистить кошти від знеціння, проте саме по собі не відносить втрат від неможливості коритсуватися грошовими коштами - одержувати дохід. Застосування 3% річних не унеможливлює доводити упущену вигоду у більшому розмірі, якщо існують підстави для цього.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України №6-49цс12 від 06.06.2012, №6-38цс11 від 24.10.2011, постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17, від 11.05.2018 у справі № 922/3087/17).

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом також враховано, що як приписи ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і ЦК України в цілому не містять визначення поняття "сума боргу", на яку підлягають нарахуванню 3% річних та інфляційних втрат.

Однак із системного аналізу положень Цивільного кодексу України вбачається, що законодавцем у цивільному законі розмежовуються поняття "основна сума боргу" та "борг". До прикладу:

- ч. 2 ст. 124 Цивільного кодексу України - учасник повного товариства відповідає за боргами товариства незалежно від того, виникли ці борги до чи після його вступу в товариство.

- ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України - поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки;

- ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу України - встановлює наступну черговість виконання грошового зобов`язання у разі недостатності суми проведеного платежу: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу;

- ст. 537 Цивільного кодексу України - виконання зобов`язання внесенням боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу;

- ст. 605 Цивільного кодексу України - зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Із аналізу наведених приписів законодавства вбачається, що до основної суми боргу не включаються проценти, натомість борг включає в себе проценти, інфляційні втрати та неустойку, оскільки боржник може сплатити як основну суму боргу, так і проценти, інфляційні втрати та неустойку шляхом внесенням коштів в депозит нотаріуса, а також останні можуть бути прощені кредитором разом із основною сумою боргу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що поняття "борг" та "основна сума боргу" співвідносяться ціле і частина. Тобто, борг може складатись з основної суми боргу, процентів, інфляційних втрат, неустойки тощо.

Отже, оскільки інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є складовими боргу, то у разі прострочення виконання грошового зобов`язання в частині сплати присуджених до стягнення 3% річних і інфляційних втрат, є правомірним нарахування 3% річних і інфляційних втрат на присуджені до стягнення суми 3% річних і інфляційних втрат (складові боргу) згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Це співпадає з правовою природою інфляційних втрат та 3% річних, адже кредитору, якому винні гроші, в аспекті їх знецінення чи можливості витрачати/одержувати з них дохід) абсолютно не важлива підстава виникнення такого грошового зобов`язання.

Попри наведене, судом враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №910/9320/17 було стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" кошти як у іноземній валюті, так і в національній, а позивач розраховує ці суми, виходячи із індексу інфляції, встанволеного Держслужбстатом України.

Підстав для застосування індексу інфляції, визначеного для знецінення національної валюти України - гривні, для розрахунку інфляційних за прострочення порушеного грошового зобов`язання, визначеного в долларі США, немає.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат на кошти в у сумі 146 469,43 доларів США та відсотки у сумі 13 291,92 доларів США.

Таким чином, здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат з врахуванням визначеної позивачем дати, з якої починається нарахування, - 10.02.2019, а також встановленої судом дати, до якої є правомірним рахування, - 11.11.2019, суд прийшов до висновку про правомірність стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 3% річних у розмірі 3 611,04 доларів США, нараховані на загальну суму 159 761,35 доларів США (146 469,43 доларів США + 13 291,92 доларів США), 3% річних у розмірі 2 570,64 грн., нараховані на загальну суму 113 731,36 грн. (47 973,84 грн. присуджених до стягнення 3% річних + 65 757,52 грн. присудженого до стягнення судового збору), та інфляційних втрат у розмірі 3 556,18 грн., нараховані на загальну суму 113 731,36 грн. (47 973,84 грн. присуджених до стягнення 3% річних + 65 757,52 грн. присудженого до стягнення судового збору).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У справі, що розглядається, суд доходить висновку, що учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" підлягає частковому задоволенню, а з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" підлягають стягненню 3% річних у розмірі 3 611,04 доларів США, 3% річних у розмірі 2 570,64 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 556,18 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 14, 74, 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код: 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (03067, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2; ідентифікаційний код 31576194) 3% річних у розмірі 3 611 (три тисячі одинадцять) доларів 04 центів США та у розмірі 2 570 (дві тисячі п`ятсот сімдесят) грн. 64 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 556 (три тисячі п`ятсот п`ятдесят шість) грн. 18 коп. та судовий збір у розмірі 1 419 (одна тисяча чотириста дев`ятнадцять) грн. 56 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.06.2022.

Суддя Р.В. Бойко