ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2022 р. м. Ужгород Справа № 907/1051/21

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Штундер Д.Л.

Розглянув матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1 , м. Ужгород

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбіон-Уж", м. Ужгород

про зобов`язання вчинити дії

За участю представників сторін:

позивача - Дьордь В.В., адвокат, ордер АО №1055705 від 15.02.2022;

відповідача - Радь І.І., адвокат, ордер АО № 1055769 від 16.02.2022;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , м. Ужгород, звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбіон-Уж" про зобов`язання відповідача виконати рішення прийняте на зборах учасників спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбіон", оформленого протоколом №4 від 16.04.2002 року, у частині оплати вартості частки уставного фонду Товариства - позивачу як спадкоємцю всіх прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (з урахуванням уточнення позовних вимог відповідно до виправленої позовної заяви від 25.01.2022 року).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2021 головуючим суддею для розгляду справи №907/1051/21 визначено суддю Лучка Р.М.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 24.12.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, виявлених судом.

У зв`язку з усуненням позивачем виявлених судом недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 27.01.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено на 16.02.2022 підготовче засідання. Підготовче засідання неодноразово відкладалося, востаннє на 27.05.2022.

Відповідно до ухвали від 27.05.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, залишено без розгляду клопотання позивача про призначення у справі комплексної судової економічної експертизи, закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи по суті на 08 червня 2022 року.

Присутній в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, про що 23.03.2022 ТОВ «Альбіон-Уж» подано відзив на позовну заяву від 22.03.2022. Також, згідно з поданим суду клопотанням від 15.03.2022 відповідач просить закрити провадження у справі з підстав непідвідомчості даного спору господарському суду.

На спростування доводів відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву та аргументів щодо закриття провадження у справі позивачем 22.04.2022 подано відповідь на відзив від 22.04.2022.

Заперечень в порядку ст. 167 ГПК України відповідачем не подано.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги (з урахуванням уточнення позовних вимог відповідно до виправленої позовної заяви від 25.01.2022) обгрунтовані невиконанням відповідачем рішення, прийнятого на зборах учасників Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон», яке оформлене протоколом №4 від 16.04.2022 в частині виплати вартості частки статутного фонду виключених з Товариства учасників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свої частки до статутного капіталу Товариства внесли в повному обсязі та, відповідно до п. 3.4. Статуту спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон», розмір їх часток на момент виключення зі складу учасників становив 12% та 10% статутного капіталу відповідно.

Стверджує позивачка, що вона, як спадкоємиця виключених учасників Товариства, має право вимагати виконання означеного рішення загальних зборів учасників спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон» від відповідача у справі.

Окрім того, просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн та вказує про наявність в неї витрат на правову допомогу, орієнтовний розмір якої за розгляд справи в суді першої інстанції становить 10000,00 грн.

Заперечення (відзив) відповідача.

Згідно з відзивом на позов відповідач позовні вимоги не визнає. Зазначає, що відповідно до вимог національного законодавства, яке діяло на момент виключення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з числа учасників спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон» вбачається, що учасник якому не було виплачено вартість його частки у статутному фонді в межах 12 місячного строку з моменту виключення, має право звернутися до суду з позовом щодо примусового стягнення вартості такої частки.

Вказує, що в спірному випадку після спливу 12-ти місячного строку з моменту винесення протоколу №4 від 16.04.2002 ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_3 жодного позову до ТОВ «Альбіон-Уж» з приводу стягнення вартості частини майна товариства пропорційно їхнім часткам у статутному фонді подано не було, що дає підстави вважати здійсненою ТОВ «Альбіон-Уж» виплату на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вартості їхніх часток в статутному фонді. При цьому, в протилежному випадку можливе порушення права в межах даних правовідносин виникло саме у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які у свою чергу своє право на захист не заявляли, претензій не висували, в межах встановленого ст. 71 ЦК УРСР 3-х річного строку позовної давності не реалізували право на звернення до суду.

У зв`язку з наведеним, відповідач вважає, що вимоги щодо сплати на користь Позивача вартості частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як колишніх учасників спільного підприємства ТОВ «Альбіон», не можуть входити до складу спадщини померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до статті 1218 ЦК України через те, що відповідне право вимоги перестало існувати в результаті закінчення строку позовної давності до смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Додатково звертає увагу, що позивачем до поданої позовної заяви не долучено жодної заяви про прийняття спадщини та/або свідоцтва про право на спадщину за ОСОБА_2 так само як і свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 за померлим ОСОБА_3 на підтвердження факту прийняття спадщини, а долучені Позивачем заповіти ОСОБА_3 від 05.03.2009 та ОСОБА_2 від 15.03.2021, як і довідки Першої Ужгородської державної нотаріальної контори від 05.02.2020 за №65/02/14-487/2009 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Деяк Святослава Володимировича від 11.01.2022 за №02 не є належними доказами на підтвердження факту прийняття спадщини, оскільки суперечать положенням ч.1 ст. 1296 ЦК України, що додатково виключає право вимоги Позивача на отримання вартості частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у статутному фонді ТОВ «Альбіон-Уж».

У зв`язку з зазначеним, просить позовні вимоги залишити без задоволення.

Разом з відзивом на позов відповідачем подано, також, клопотання від 15.03.2022, згідно з яким ТОВ «Альбіон-Уж» просить закрити провадження у даній справі.

В обґрунтування означеного клопотання відповідач зазначає про те, що спір в даній справі випливає із спадкових правовідносин, що свідчить про відсутність корпоративного характеру спору та згідно з п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України дана справа підвідомча судам цивільної юрисдикції.

Окрім того, згідно з поданою суду заявою від 04.03.2022 відповідач зазначає, що орієнтовний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу ТОВ "Альбіон-Уж" в даній справі становить 20000,00 грн.

Відповідь на відзив.

Позивач у відповіді на відзив від 22.04.2022 зазначає, що Відповідачем не спростований факт несплати вартості частки статутного капіталу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також не надано будь яких доказів оплати вартості частки статутного капіталу, які належали останнім.

Також, зазначає, що оскільки Рішення Загальних Зборів Учасників, оформлене протоколом №4 від 16.04.2002, є чинним, Позивачка, довідалася про нього після смерті ОСОБА_2 , а відтак, визначений цивільним законодавством строк позовної давності нею не пропущений.

Стосовно тверджень Відповідача з приводу відсутності права вимоги Позивача на отримання вартості частки виключених учасників ТОВ «Альбіон-Уж», через відсутність заяви про прийняття спадщини та/або свідоцтва про право на спадщину, пояснює, що Позивач є Спадкоємцем всіх прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були її батьками. Долучені до позовної заяви докази на підтвердження факту правонаступництва підтверджують той факт, що ОСОБА_2 у заповіті вказала Позивача єдиним спадкоємцем всього належного їй майна, майнових прав, а також всіх прав та обов`язків померлої. У свою чергу Позивач, у строк передбачений ЦК України, подала заяву про прийняття спадщини, а самий строк для звернення спадкоємця за отриманням свідоцтва про право на спадщину законодавством не обмежено.

Заперечуючи клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі, позивач зазначає, що вказаний спір є корпоративним з приводу створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, де стороною є учасник (його правонаступник), який вибув, а відтак, вказана справа згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України підвідомча господарським судам України.

Заперечення.

Заперечення від відповідача не надходили.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності № НОМЕР_1 , виданого 10.10.1995 Ужгородським міськвиконкомом підтверджується державна реєстрація Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон», як суб`єкта підприємницької діяльності.

Згідно зі Статутом Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон» (надалі - Товариство), затвердженого Радою засновників 25.07.1992 та зареєстрованого рішенням виконкому Ужгородської міської ради народних депутатів №8 від 30.07.1992, Товариство створено відповідно до Установчого договору про створення підприємства «Альбіон» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю шляхом об`єднання майнових вкладів його учасників з одержання прибутку (п. 1.1. Статуту).

Учасниками Товариства відповідно до п. 1.3. Статуту та Установчого договору від 25.07.1992 були юридичні особи: Фірма «Пебі Лімітед» (росія), Фірма «Амвей Трейд Лімітед» (Англія) та фізичні особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .

Розмір вкладів учасників на момент створення Товариства було визначено в п. 3.4. Статуту (в редакції від 25.07.1992) та статті 4 Установчого договору Товариства та складав, зокрема, для ОСОБА_3 , ОСОБА_2 по 40 тисяч карбованців. Розподіл прибутку Товариства згідно наведених вище положень Статуту (в редакції від 25.07.1992) та Установчого договору для ОСОБА_3 та ОСОБА_2 становив 12% та 10% відповідно.

Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера №86 від 31.12.1992, №43 від 31.12.1992, №61 від 10.12.1992, №47 від 21.01.1993, №85 від 31.12.1992, №46 від 21.01.1993, №62 від 10.12.1992 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внесено до статутного фонду Товариства по 62000 карбованців кожним.

Згідно з п.п. 4.1, 4.2. Статуту Товариства (в редакції від 25.07.1992) вищим органом підприємства є збори учасників, що складаються безпосередньо з учасників або призначених ними представників. Учасники мають кількість голосів, пропорційну до розміру їх часток у Статутному фонді підприємства.

До виняткової компетенції зборів учасників належить, зокрема, виключення учасників з підприємства (абз. 16 п. 4.3. Статуту Товариства в редакції від 25.07.1992).

16 квітня 2002 року відбулися збори учасників Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон», прийняті рішення на яких оформлені протоколом №4, з наступним порядком денним:

1.Про виключення учасників Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон» фізичних осіб гр-н ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

2. Інше.

Відповідно до протоколу №4 від 16.04.2002 за результатами розгляду першого питання порядку денного збори учасників Товариства вирішили виключити зі складу учасників СП ТОВ «Альбіон» гр-н ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відповідності до ст. 64 Закону України «Про господарські товариства» як таких, що своїми діями перешкоджають досягненню цілей товариства. Оплату вартості частки уставного фонду підприємства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 провести після висновку прокуратури Закарпатської області по матеріалам проведеної аудиторської перевірки.

За результатами оскарження виключеними учасниками прийнятого на загальних зборах учасників Товариства 16.04.2002 рішення, Ужгородським міським судом, згідно з рішенням від 08 травня 2003 року у справі №2-79/03, частково задоволено позовні вимоги та, зокрема, визнано недійсним означений протокол №4 від 16.04.2002 зборів учасників Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон».

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31 липня 2003 року, яка залишена без змін Ухвалою Верховного суду України від 18 листопада 2003 року в означеній справі (на стадії апеляційного провадження справі був присвоєний номер 22-1092/2003, на стадії касаційного перегляду - №6-14690кс03) змінено рішення Ужгородського міського суду від 08 травня 2003 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в тому числі й про визнання недійсним протоколу №4 від 16.04.2002 зборів учасників Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон».

Вказаною ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31 липня 2003 року встановлено, зокрема, що СП ТОВ «Альбіон» було створене в 1992 році, але з часу створення кілька разів змінювало установчі та статутні документи в т.ч. вносило і такі зміни, що підлягали державній реєстрації відповідно до ст. 6 Закону України «Про господарські товариства».

Фірма "Амвей Трейд Лімітед" Англія вийшла з учасників товариства в 1994 році.

З того часу учасниками товариства є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фірма «Пебі Ліімітед» та фірма «Ігріс», які відповідно до змісту ст. 6 Закону України "Про господарські товариства" фактично уклали новий установчий договір і у зв`язку з цим перереєстрували статут товариства в Ужгородській міськраді.

Також, означеною ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31 липня 2003 року встановлено, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , мають загальну долю у статутному фонді товариства менше одного відсотка, а саме ОСОБА_2 - 0.15%, ОСОБА_3 - 0,15%, а відтак, зазначені обставини в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиційними для розгляду даної справи та не піддаються сумніву згідно з приписами ч. 5 ст. 75 ГПК України учасниками даної справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та його єдиним спадкоємцем визначено ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Першої Ужгородської державної нотаріальної контори №65/02/14-487/2009 від 05.02.2020, заповітом померлого, який посвідчений 05.03.2009 Приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Монич Р.І. за №199.

Згідно з Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 19.05.2021 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та, відповідно до складеного останньою заповіту, який 15.03.2021 посвідчений Приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисовою О.С. за №86 та зареєстрований в Спадковому реєстрі (витяг №63923261 від 15.03.2021), спадкоємцем всього належного майна ОСОБА_2 визначено її доньку - ОСОБА_1 (позивачку в даній справі).

Встановлено також, що позивачка 19.05.2021 звернулася до Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Деяк С.В. з заявою про прийняття спадщини, за результатами чого було відкрито спадкову справу за №11/2021 та з довідки приватного нотаріуса від 11.01.2022 №02/ вбачається, що спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 є її донька - ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що відповідач у даній справі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Альбіон-Уж» є правонаступником зі зміненим найменуванням та організаційно-правовою формою Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон», про що свідчить, зокрема, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №41 від 02.06.2021 та зазначена обставина не заперечується сторонами в даній справі.

За твердженням позивачки, після смерті матері їй стало відомо про наявність Протоколу №4 від 16.04.2002, його зміст, а також про те, що він не був виконаний у повному обсязі. Позивачка зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було виключено зі складу Товариства відповідача, відповідні зміни були зареєстровані державним реєстратором, однак, оплату вартості частки, яка їм належала Відповідачем не здійснено.

Дії Товариства щодо невиконання Протоколу № 4 від 16 квітня 2002 року та невиплати вартості часток виключених з СП ТОВ «Альбіон» учасників позивачка вважає незаконними, у зв`язку з чим і звернулася до суду з даним позовом про зобов`язання відповідача виконати рішення прийняте на зборах учасників спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбіон", оформленого протоколом №4 від 16.04.2002 року, у частині оплати вартості частки статутного фонду Товариства - позивачу як спадкоємцю всіх прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в тому числі й корпоративного права вимоги виплати вартості частки виключеного з Товариства учасника.

Відповідач, в свою чергу, стверджує про здійснення Товариством оплати вартості часток виключених відповідно до рішення зборів, оформлене протоколом №4 від 16.04.2002, учасників та зазначає, що вимоги щодо сплати на користь Позивача вартості частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як колишніх учасників спільного підприємства ТОВ «Альбіон», не можуть входити до складу спадщини померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до статті 1218 ЦК України через те, що відповідне право вимоги перестало існувати в результаті закінчення строку позовної давності до смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Щодо правонаступництва позивача.

Положеннями статей 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (ст. 1219 ЦК України).

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Нормами ч.ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Матеріалами справи, а саме довідкою Першої Ужгородської державної нотаріальної контори №65/02/14-487/2009 від 05.02.2020, заповітом ОСОБА_3 , який посвідчений 05.03.2009 Приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Монич Р.І. за №199, довідкою Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Деяк С.В. від 11.01.2022 №02/, заповітом ОСОБА_2 підтверджується факт спадкування в 2009 році ОСОБА_2 за своїм покійним чоловіком ОСОБА_3 усього належного йому майна та, в подальшому, прийняття позивачкою в справі спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , до якої входить все належне останній майно.

При цьому, згідно з приписами ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З врахуванням викладеного, судом критично оцінюються заперечення відповідача з приводу непідтвердження позивачкою належними та допустимими доказами факту прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_2 з посиланням на відсутність виданого нотаріусом свідоцтва про право на спадщину та з огляду на приписи ч. 1 ст. 1296 ЦК України, позаяк зазначеною нормою (ч. 1 ст. 1296 ЦК України) визначено право (можливість) спадкоємця, який вже прийняв спадщину, отримати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а згідно з ч. 11 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», п. 4.10. Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

При цьому, згідно з п. 4.9. Глави 10 Розділу ІІ згаданого Порядку підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину є заява спадкоємця.

З огляду на наведене, неотримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за ОСОБА_2 , як і свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 за померлим ОСОБА_3 не може свідчити, з урахуванням встановлених судом обставин, про непідтвердження позивачем означених фактів правонаступництва, в тому числі щодо спірних правовідносин.

Щодо клопотання про закриття провадження у справі.

Як вже зазначено вище, підставою заявленого відповідачем клопотання від 15.03.2022 про закриття провадження у справі зазначено ту обставину, що спір в даній справі випливає із спадкових правовідносин, що свідчить про відсутність корпоративного характеру спору та згідно з п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України дана справа підвідомча судам цивільної юрисдикції.

В той же час, положення зазначеної відповідачем частини 4 статті 20 ГПК України визначають юрисдикцію господарських судів у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Матеріально-правовою вимогою у даній справі ОСОБА_1 визначено зобов`язання відповідача виконати рішення зборів учасників Товариства, у зв`язку з чим суд констатує, що визначений позивачкою предмет спору не виник з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав ТОВ «Альбіон-Уж» та не пов`язаний з правочинами у спадкових правовідносинах, а відтак, посилання відповідача в даному контексті на положення ч. 4 ст. 20 ГПК України суд визнає неспроможними.

При цьому, ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів віднесено справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно з ст. 177, ч. 1 ст. 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Майновими правами згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Таким чином, право вимоги, як одне з видів майнових прав є окремим об`єктом цивільних прав та визначається як суб`єктивне майнове право особи, що виникає із зобов`язальних правовідносин і пов`язане з матеріальними (майновими) вимогами, що виникають між учасниками цивільного обігу з приводу матеріальних благ, розподілу майна, обміну товарами, послугами, виконаними роботами грошима.

Іншими словами правом вимоги є зобов`язальне право кредитора вимагати виконання певної дії від боржника.

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначена можливість заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою внаслідок, зокрема, правонаступництва.

При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

З врахуванням викладеного, ініційований позивачкою спір пов`язаний з реалізацією переданих ОСОБА_1 в порядку правонаступництва (спадкування) прав та обов`язків її померлих батьків, в тому числі й прав, які випливають з участі спадкодавців позивачки в Товаристві відповідача та виникли у зв`язку їх виключенням з числа таких учасників.

Вказані права (за умови підтвердження їх дійсності) за своєю суттю є пов`язаними з корпоративними правами виключених учасників товариства вимагати виплати вартості частини майна товариства, пропорційну їх частці у статутному фонді (право вимоги), у зв`язку з чим з огляду на суб`єктний склад учасників цього спору, предмет та підстави позову у цій справі, спір в даній справі підвідомчий судам господарської юрисдикції згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Наразі твердження відповідача про те, що позовна вимога про зобов`язання відповідача виконати рішення зборів учасників не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є передчасними, у зв`язку з чим клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі до задоволення не підлягає.

Критично оцінюються судом в даному контексті, також, й заперечення відповідача про припинення існування права вимоги відповідно до статті 1218 ЦК України через те, що відповідне право перестало існувати в результаті закінчення строку позовної давності до смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Так, за загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності зобов`язання між сторонами не припиняється, у зв`язку з чим зазначені твердження відповідача відхиляються судом.

При цьому, обставини пропуску позивачем строку позовної давності підлягають встановленню судом виключно у випадку підставності заявленого позову та наявності в позивача порушеного права за захистом якого він звертається до органів правосуддя.

Щодо предмету заявлених позовних вимог.

Статтею 113 ЦК України встановлено, що господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону «Про господарські товариства» (тут і надалі Закон в редакції чинній станом на 16.04.2002) Товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний фонд, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Відповідно до статті 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону України «Про господарські товариства» вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

До компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, прийняття рішення про виключення учасника з товариства (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»)

Положення вказаних статей Закону України «Про господарські товариства» кореспондуються з пунктами 4.1., 4.3. наявного в матеріалах справи Статуту Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон».

Як встановлено судом, рішенням зборів учасників Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон», яке оформлене протоколом №4 від 16.04.2002, виключено зі складу учасників СП ТОВ «Альбіон» гр-н ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відповідності до ст. 64 Закону України «Про господарські товариства» як таких, що своїми діями перешкоджають досягненню цілей товариства. Оплату вартості частки уставного фонду підприємства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 провести після висновку прокуратури Закарпатської області по матеріалам проведеної аудиторської перевірки.

Матеріали справи не містять доказів проведення виплати вартості часток статутного фонду виключених учасників. При цьому, зазначені обставини не встановлювалися судом в межах розгляду даного спору.

Зобов`язання виконати означене рішення зборів учасників Спільного українсько-російсько-англійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбіон», яке оформлене протоколом №4 від 16.04.2002 у частині оплати вартості частки статутного фонду Товариства - позивачу, як спадкоємцю всіх прав та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визначено позивачем в якості матеріально-правової вимоги до відповідача, стосовно якої позивачка просить прийняти рішення, захищаючи своє, як вона вважає, порушене право на отримання відповідної виплати.

При цьому, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 ГГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України та ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

За частиною першою статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

В кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)(пункт 145 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 64 Закону України «Про господарські товариства» учасника товариства з обмеженою відповідальністю, який систематично не виконує або неналежним чином виконує обов`язки, або перешкоджає своїми діями досягненню цілей товариства, може бути виключено з товариства на основі рішення, за яке проголосували учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. При цьому цей учасник (його представник) у голосуванні участі не бере.

Виключення учасника з товариства призводить до наслідків, передбачених статтями 54 і 55 цього Закону.

Приписами ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

З врахуванням наведеного, у зв`язку з виключенням 16.04.2002 гр-н ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з числа учасників СП ТОВ «Альбіон» згідно з чинним на той час законодавством у виключених учасників виникло право вимоги виплати на їх користь:

- вартості частини майна товариства, пропорційної їх частці у статутному фонді після затвердження звіту за рік, в якому вони вийшли (їх було виключено) з товариства в строк до 12 місяців з дня виходу;

- належної їм частки прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу.

Підставою виникнення означених прав учасника товариства є факт їх виключення з числа учасників та наявність відповідного права вимоги не пов`язується із зазначенням про таке право в рішенні зборів учасників товариства про їх виключення.

Відповідне рішення зборів учасників не встановлює для Товариства зобов`язальних правовідносин по відношенню до виключеного учасника, позаяк такі виникають в силу прямої норми закону.

Таке рішення зборів учасників є формою реалізації виключної компетенції вищого органу управління Товариством щодо виключення учасників товариства, а відтак суд зазначає, що зобов`язання виконати рішення зборів учасників про виключення учасника з товариства не є ефективним способом захисту, адже задоволення цієї позовної вимоги не здатне поновити майнову сферу позивача, а сама вимога не відповідає ефективному способу захисту.

Сам по собі факт прийняття судом рішення, яке зобов`язувало б відповідача виконати рішення зборів учасників в частині оплати вартості частки статутного фонду не зумовлює виплати відповідної частки та відновлення права виключеного учасника, яке підлягає захисту у спосіб, установлений законом, а саме шляхом стягнення вартості частини майна товариства, пропорційної його частки у статутному фонді Товариства та/або стягнення належної такому учаснику частки від прибутку, одержаного Товариством в відповідному році до моменту його виключення.

За приписами ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься присудження до виконання обов`язку в натурі. Аналогічні положення містить частина 2 статті 20 ГК України.

Наведені у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України переліки способів захисту не є вичерпними з огляду на вміщений у статті 16 ЦК України припис про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках, а у статті 20 ГК України - припису щодо можливості захисту права і законного інтересу іншими способами, передбаченими законом.

Згідно із статтею 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення вищезазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту його порушеного права чи інтересу.

При цьому, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (провадження №14-72цс21).

З огляду на вищевикладене, належним способом захисту позивача в спірних правовідносинах, за умови доведення наявності порушеного права, є вимога про стягнення вартості частини майна товариства, пропорційній частці у статутному фонді Товариства виключених учасників та/або стягнення частки прибутку, одержаного Товариством в відповідному році до моменту їх виключення, а тому позовні вимоги з зазначеного позивачем предмету та підстав позову до задоволення не підлягають.

У зв`язку з прийняттям судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог не підлягають оцінці аргументи відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем. Крім того, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство передбачало обов`язковість застосування позовної давності судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР).

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про невідповідність тверджень позивачки про те, що про наявність протоколу зборів учасників відповідача №4 від 16.04.2002 вона дізналася лише після смерті своєї матері ОСОБА_2 , позаяк наведене спростовується наявною в матеріалах справи копією ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 31.07.2003 у справі №22-1092/2003р., де предметом розгляду була, в тому числі, й дійсність означеного протоколу зборів учасників та ОСОБА_1 зазначена судом апеляційної інстанції в якості представника позивачів у даній справі.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК Украни доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені та встановлені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача у справі.

При цьому, враховуючи подану суду заяву про вирішення питання про судові витрати відповідача після прийняття рішення у справі, суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи, що відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79,126, 129, 221, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 13 червня 2022 року.

Суддя Лучко Р.М.