ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2022р. Справа № 914/3105/21

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., секретар судового засідання Колодій У.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Оптімус+, м.Харків

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Мані Флоу, м.Київ

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю Бррент, м.Львів

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович, м.Київ

про визнання недійсним договору

За участю представників:

від позивача: Дяків Володимир Богданович адвокат;

від відповідача: Карманський Віталій Богданович адвокат;

від третьої особи 1: Патько Наталія Ярославівна адвокат;

від третьої особи 2: не з`явився.

Заяв про відвід не поступало.

Розгляд справи судом.

На розгляд Господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю Оптімус+ до Товариства з обмеженою відповідальністю Мані Флоу за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю Бррент, третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності №11/2019-4 від 22.11.2019р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем та зареєстровано в реєстрі за №3225.

Ухвалою суду від 25.10.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та підготовче засідання призначено на 16.11.2021р. Ухвалами суду від 16.11.2021р., від 30.11.2021р., від 25.01.2022р., від 14.02.2022р., від 01.03.2022р., від 05.04.2022р. зокрема за клопотаннями учасників справи розгляд справи, враховуючи розумні строки, відкладався, продовжувався строк розгляду справи. Ухвалою суду від 03.05.22р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.05.22р. В судовому засіданні 31.05.2022р. оголошено перерву до 07.06.2022р.

Ухвалою суду від 02.06.2022р. клопотання відповідача за вх.№11509/22 про проведення судового засідання у справі №914/3105/21 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon задоволено, постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні 07.06.2022р. в режимі відеоконференції.

В судове засідання 07.06.2022р. представник позивача явку забезпечив, який надав пояснення по справі та позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. Позивачем подано відповідь на відзив вх.№1610/22 від 20.01.2022р.

В судове засідання 07.06.2022р. представник відповідача в режимі відеоконференції явку забезпечив, який надав пояснення по справі та позовні вимоги заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву за вх.№28204/21 від 24.11.2021р. Відповідачем подано відзив на позовну заяву за вх.№28204/21 від 24.11.2021р., заперечення за вх.№1955/22 від 25.01.2022р., клопотання з поясненнями за вх.№1960/22 від 25.01.2022р.

В судове засідання 07.06.2022р. третя особа 1 явку повноважного представника забезпечила, яка надала пояснення по справі. Третьою особою 1 подано письмові пояснення щодо відзиву за вх.№1786/22 від 21.01.2022р.

В судове засідання 07.06.2022р. представник третьої особи 2 явки повноважного представника не забезпечив, причини неявки не повідомлено, хоча судом належно виконано обов`язок щодо повідомлення усіх учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, зокрема третю особу 2, що підтверджується реєстрами вихідної кореспонденції, внесенням ухвал суду до Єдиного державного реєстру судових рішень, поштовою рекомендованою кореспонденцією №487, №688, №275, №280. Жодних заяв чи клопотань від третьої особи 2 не поступало.

За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. (Постанова Верховного Суду від 11.12.18р. у справі № 921/6/18.).

Відповідно до ч. 9 ст. 165, ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З врахуванням належного виконання обов`язку суду щодо повідомлення про час та місце проведення судового розгляду усіх учасників судового процесу, судом забезпечено учасникам судового процесу рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав, визнання явки повноважного представника третьої особи 2 не обов`язковою, та те, що неявка представника третьої особи 2 не перешкоджає розгляду спору по суті, а також враховуючи вимоги ст. 202 ГПК України, та строки розгляду спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи 2 за наявними у справі матеріалами.

Позиції учасників справи.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним. Позивач зазначає, що 27 грудня 2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оптімус+» (позивач) та ПАТ «БГ Банк» укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані в м. Львові по вул. Героїв УПА, буд. 73, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі №5281 (копія даного договору долучена до матеріалів справи). 27.12.2013р. здійснено державну реєстрацію права власності позивача на зазначені приміщення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013р.; запис про проведену державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності 4111803 від 27.12.2013р. Таким чином, як зазначає позивач, з 27.12.2013р. позивач набув у приватну власність нежитлові приміщення, загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані в м. Львові по вул. Героїв УПА, буд. 73.

Позивач вказує на те, що 19.11.2018р. ПАТ «БГ Банк» звернулося з позовною заявою до ТОВ «Оптімус+» про застосування наслідків недійсності правочину та про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013р.; запис про державну реєстрацію права власності, номер запису 4111803 від 27.12.2013р., що стосуються права власності позивача на нежитлові приміщення по вул. Героїв УПА, 73. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.11.2018 року відкрито провадження у справі № 914/2150/18 за даною позовною заявою банку, яка була підписана Уповноваженою особою Фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» та рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/2150/18 від 18.03.2019р., залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019р., в задоволенні позовних вимог ПАТ «БГ Банк» відмовлено повністю. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2019р. касаційну скаргу ПАТ «БГ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» задоволено, справу №914/2150/18 направлено до Господарського суду Львівської області на новий розгляд. В подальшому, як зазначає позивач, 22.11.2019р. між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «МАНІ ФЛОУ» укладено спірний договір, а саме: договір №11/2019-4 купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем за №3225. 27.03.2020р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №8002367 про державну реєстрацію припинення юридичної особи - Публічного акціонерного товариства «БГ Банк». На думку позивача зміст договору №11/2019-4 від 22.11.2019р. суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Позивач зазначає, що спірний договір було укладено з порушенням закону, з огляду на наступне: по-перше, станом на 22.11.2019р. у ПАТ «БГ Банк» (як продавця) не виникло прав вимоги, які відчужувалися, адже спір у справі №914/2150/18 не був вирішений на його користь, що виключає можливість їх відчуження; по-друге, під виглядом відчуження майнових прав щодо нерухомого майна фактично має місце продаж права на звернення до суду з позовом або права на застосування способів захисту цивільних прав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 16 і статтями 387, 392 ЦК України, хоча з урахуванням застереження щодо змісту або характеру майнових прав, вміщеного у частині 2 статті 656 цього Кодексу, вказані способи судового захисту цивільних прав не можуть бути предметом договору купівлі-продажу майнових прав; по-третє, не здійснення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації прав, які були предметом спірного договору, свідчить про відсутність переходу таких прав і як наслідок, виключає підстави набуття таких покупцем, що, в свою чергу свідчить про те, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, на думку позивача, наявні всі підстави для визнання спірного договору недійсним. Також позивач зазначає, що спірний договір зачіпає законні права та інтереси позивача, оскільки саме на його підставі ухвалою Господарського суду Львівської області у справі №914/2150/18, в якій ТОВ «Оптімус+» виступає відповідачем, замінено позивача з ПАТ «БГ Банк» на ТОВ «Мані Флоу», яке користується усіма процесуальними правами сторони, виходячи з тверджень про матеріальне правонаступництво, що нібито виникло за оспорюваним договором.

Позивач у відповіді на відзив за вх.№1610/22 від 20.01.2022р. зазначає, що в позовній заяві позивачем наведено норми права та правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких спірний договір має бути визнаний судом недійсним оскільки його зміст прямо суперечить як положенням ЦК України так і іншим актам цивільного законодавства, а також у позові наведено і фактичні обставини, чому зміст спірного договору прямо суперечить ЦК України. Позивач стверджує, що оскільки відповідач, як покупець, не здійснив та навіть не намагався здійснити державну реєстрацію прав за спірним договором, то договір є таким, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, адже жодні права (зокрема володіння) за таким договором не перейшли до покупця. Спірний договір прямо зачіпає права та законні інтереси позивача у спірних правовідносинах щодо нежитлових приміщень, загальною площею 4571,2 кв. м., що розташовані в м. Львові по вул. Героїв УПА, буд. 73.

Відповідач у відзиві на позовну заяву за вх.№28204/21 від 24.11.2021р. зазначає, що 24.10.2019р. відбувся електронний аукціон щодо реалізації активів (майна) ПАТ «БГ Банк», в результаті проведення якого переможцем торгів стало ТОВ «МАНІ ФЛОУ». Згідно з вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-10-0 l-000088-b, між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «МАНІ ФЛОУ» 22.11.2019р. укладено договір № 11/2019-4 про купівлю-продаж майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності. На підставі договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності № 11/2019-4 від 22.11.2019р., ПАТ «БГ Банк» (продавець) передав у власність ТОВ «МАНІ ФЛОУ» (покупця) майнові права/право власності на нерухоме майно, що виникне в майбутньому на об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м. (нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го та 4-го поверхів чотириповерхової будівлі), що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА (колишня І.Тургенева), буд. 73, право власності на яке виникло у продавця у результаті звернення стягнення на заставлене майно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Стоцком Т.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1913, право власності продавця було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.08.2009р. та було припинено на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013р., укладеного між ПАТ «Банк Перший» (правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк») та ТОВ «Оптімус+», посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Корпало Г.В., зареєстрованого в реєстрі № 5282 (який у відповідності до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є нікчемним та який в силу закону не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю), які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому. Відповідач зазначає, що позивачем не наведено жодної норми, яка б прямо передбачала неможливість укладення договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності № 11/2019-4 від 22.11.2019р. за відсутності тих чи інших документів, а отже сам факт нотаріального посвідчення свідчить про дотримання сторонами всіх вимог чинного законодавства України станом на дату укладення оскаржуваного правочину. На думку відповідача, позивачем не доведено наявності передбачених чинним законодавством України підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним. Також відповідач зазначає, що позивач повинен в позовних вимогах зазначити не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів, проте, на думку відповідача такі порушення відсутні.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що постановою Верховного Суду від 27.10.2020р. по справі № 914/2150/18, касаційне провадження у справі № 914/2150/18 у частині оскарження ТОВ «Оптімус+» рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 з підстав передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України щодо застосування статей 216, 256, 257, 267 Цивільного кодексу України, статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статті 236 Господарського процесуального кодексу України, закрито; касаційну скаргу ТОВ «Оптімус+» у частині оскарження ТОВ «Оптімус+» рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 з підстав передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України щодо застосування статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України, статей 13, 120, 202 Господарського процесуального кодексу України та неправильного застосування норми матеріального права у подібних правовідносинах, у яких відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» залишено без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі № 914/2150/18 без змін. Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 року по справі № 914/2150/18 за позовною заявою ТОВ «МАНІ ФЛОУ» до ТОВ «Оптімус+», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державного реєстратора - приватного нотаріуса Корпало Галини Василівни про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вирішено позов задоволити повністю; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 9623076 від 27.12.2013р. щодо нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та всі послідуючі/пов`язані рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: індексний № 50879952 від 29.01.2020р. та індексний № 51284819 від 24.02.2020р.; скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Оптімус+» на нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису: 4111803 від 27.12.2013р. та всі послідуючі/пов`язані записи, а саме номер запису: 35249658 від 29.01.2020р. та номер запису: 35627627 від 24.02.2020р., з одночасним визнанням (поновленням запису про державну реєстрацію права власності номер запису: 4108213 від 27.12.2013р. про право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 01) права власності за ТОВ «МАНІ ФЛОУ». Відповідач зазначає, що господарський суд Львівської області в рішенні від 23.03.2020 року по справі № 914/2150/18 перевірив доводи сторін по справі та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтвердив обставину нікчемності правочину, про що зазначив: «Відтак, з наведеного вбачається, що за Договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013р. нерухоме майно було відчужене за ціною, яка становила лише 23,48% від ринкової вартості цього майна (2 391 666,67 грн. х 100%: 10 184 000,00 грн.). А тому суд дійшов висновку, що продаж нежитлових приміщень загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73 за ціною нижчою на 76,52% від їх ринкової вартості є таким, що здійснюється на умовах значно гірших за звичайні ринкові ціни. З огляду на це, в силу приписів п. 1 ч. 2 та ч. З ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, котра існувала станом на момент укладення договору), договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013р. є нікчемним». Відповідач зазначає, що станом на день подання даного відзиву, Західним апеляційним господарським судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БРРЕНТ» б/н від 03.03.2021 (вх.№01-05/821/21 від 03.03.2021) з урахуванням доповнень від 04.03.2020 (вх.№01-04/1710/21 від 04.03.2021) на рішення Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 в справі № 914/2150/18; зупинено дію рішення Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 в справі №914/2150/18; зупинено провадження в справі №914/2510/18 до перегляду судового рішення Великою Палатою Верховного Суду в справі 32/77т.

Відповідач зазначає, що в зв`язку з нікчемністю правочину щодо відчуження нерухомого майна ПАТ «БГ БАНК» на користь позивача, який є недійсним з моменту його укладення та не створює юридичні наслідки, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, укладені у подальшому позивачем правочини також не мають юридичних наслідків для сторін, при цьому вони не підлягають додатково визнанню недійсними. З огляду на вказані обставини на думку відповідача договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, який є відмінними від права власності № 11/2019-4 від 22.11.2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем та зареєстровано в реєстрі за № 3225 укладений у відповідності з чинним законодавством України та правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідач в запереченнях за вх.№1955/22 від 25.01.2022р. зазначає, що 29.01.2020 року між ТОВ «Оптімус+» та ТОВ «Бррент» укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до п. 1 якого, ТОВ «Оптімус+» (в особі представника) передає у власність ТОВ «Бррент» (в особі представника), а ТОВ «Оптімус+» приймає у власність нежитлові приміщення, літ. «Б-3» загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вулиця Героїв УПА, будинок 73. Згідно із п.2 договору купівлі-продажу, нежитлові приміщення, що відчужуються, належать ТОВ «Оптімус+» на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер: 5281, виданий 27.12.2013 року, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Курпало Г.В. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 27.12.2013 року. Номер запису про право власності: 4111803. Також відповідач зазначив, що Господарським судом Львівської області розглядається справа № 914/411/21 за позовом ТОВ «МАНІ ФЛОУ» до ТОВ «Оптімус +», ТОВ «БРРЕНТ», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Третя особа 1 в поясненнях щодо відзиву за вх.№1786/22 від 21.01.2022р. зазначає, що вважає підставними позовні вимоги ТОВ «ОПТІМУС+», а викладені ТОВ «МАНІ ФЛОУ» у відзиві заперечення необґрунтованими. Третя особа 1 зазначає, що твердження відповідача про те, що позивачем не наведено жодної норми, яка б прямо передбачала неможливість укладення спірного договору, не узгоджується з предметом та підставами позову, що розглядається в межах даної справи, адже доводи позовної заяви спрямовані на оспорення договору № 11/2019-4 від 22.11.2019р. (а не на заперечення права на його укладення), враховуючи, що такий в порушення положень ч. 1 ст. 203 ЦК України суперечить цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. ТОВ «МАНІ ФЛОУ» не є і не може бути правонаступником ПАТ «БГ Банк» в процедурі ліквідації, адже суб`єктний склад учасників такої, їх повноваження регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», стаття 52 якого (абз. 2 ч. 7 та п. 1 ч.8) визначає, що з вимогами про застосування наслідків вчинених правочинів (у тому числі договорів), які є нікчемними на підставі частини третьої статті 38 цього Закону, має право звертатися Фонд гарантування вкладів фізичних осіб протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи. Таким чином, на думку третьої особи 1, оскільки ТОВ «МАНІ ФЛОУ» не є одним із суб`єктів системи гарантування вкладів фізичних осіб, визначених в п. 15 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (якими є Фонд, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, банки та вкладники), воно не може покликатись на нікчемність договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013 р., укладеного між ТОВ «ОПТІМУС+» та ПАТ «Банк Перший», правонаступником якого став ПАТ «БГ Банк», що ліквідований 27.03.2020р., адже відсутнє рішення суду за позовом Банку чи Фонду гарантування вкладів, яким встановлено нікчемність цього договору. Також третя особа 1 зазначає, що рішення Господарського суду Львівської області № 914/2150/18 від 23.03.2020р., на яке покликається відповідач у відзиві, зупинене та переглядається Західним апеляційним господарським судом. Крім того, жодна зі сторін цієї справи не є суб`єктом системи гарантування вкладів фізичних осіб. Також третя особа 1 зазначає, що не можуть братись до уваги посилання відповідача на окремі думки суддів Верховного Суду, висловлені у справі №910/11702/18, як на підставу спростування сформованих у постанові по цій же справі правових висновків, на які в свою чергу покликається позивач.

Обставини, встановлені судом.

22.11.2019 р. між ПАТ БГ Банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів та ТОВ Мані Флоу було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності №11/2019-4 від 22.11.2019 р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським Валентином Сергійовичем та зареєстровано в реєстрі -за № 3225 .

Згідно із умовами договору від 22.11.2019 р. ПАТ БГ Банк -продавець передає у власність, а покупець - ТОВ Мані Флоу приймає майнові права/право власності на нерухоме майно, що виникне в майбутньому на об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м. (нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го та 4-го поверхів чотириповерхової будівлі), що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА (колишня вулиця І. Тургенєва у м. Львові), буд. 73, право власності на яке виникло у продавця у результаті звернення стягнення на заставлене майно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Львівського MHO Стоцком Т.Л., зареєстрованого в реєстрі за №1913, право власності продавця було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.08.2009 (перелік документів зазначено в додатку №1) та було припинено на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013р., укладеного між ПАТ Банк Перший (правонаступником якого є ПАТ БГ Банк) та ТОВ Оптімус+, посвідчений приватним нотаріусом Львівського MHO Корпало Г.В., зареєстрованого в реєстрі №5281 (перелік документів зазначено в додатку №1) (який у відповідності до положень Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб є нікчемним та який в силу закону не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю), які є відмінними від права власності та які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому , а саме: -визнання права власності на нерухоме майно; -визнання правочину щодо припинення права власності продавця недійсним; припинення дії третіх осіб, яка порушує право власності; відновлення становища, яке існувало до порушення прав продавця; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; - права та обов`язки позивача у справі №914/2150/18; - інші майнові права, які пов`язані із виникненням та припиненням права власності продавця на нерухоме майно, зокрема, але не виключно: -витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння;- оскарження у судовому порядку недійсності правочину, за яким продавцем було припинено право власності на нерухоме майно; -звернення до державних органів, установ та організацій всіх форм власності в межах прав та повноважень, на підставі майнових прав, які передбачені законодавством та укладеними договорами, включаючи, але не обмежуючись органів нотаріату . Міністерства юстиції та його територіальних органів, суб`єктів державної реєстрації прав, державних реєстраторів; - набуття у власність нерухомого майна, а також інші права, що випливають з майнових прав щодо нерухомого майна, в тому числі ті, які виникнуть в майбутньому у зв`язку із встановленням обставин неправомірності припинення права власності продавця на нерухоме майно, або скасуванням рішень судів про недійсність правочинів, на підставі яких продавець набув право власності; -отримання грошових коштів/відшкодування вартості нерухомого майна за наслідками недійсності/нікчемності правочинів; - інші права, що пов`язані або випливають із правочинів, на підставі яких виникло/існувало право власності продавця на нерухоме майно; -пред`явлення позову про визнання права власності покупця, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, з подальшою реєстрацією права власності за покупцем: надалі за текстом «майнові права».

Пунктом 1.2 договору від 22.11.2019 р. покупець сплачує продавцю за майнові права грошові кошти (плату) у розмірі та у порядку, визначених цим договором. Майнові права вважаються переданими покупцю з моменту підписання цього договору.

Відповідно до пунктів 1.4 та 1.5 договору купівлі-продажу від 22.11.2019 р. до покупця переходять всі цивільні права та обов`язки продавця за майновими правами в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі, але не виключно, право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що випливає із основного договору, права вчинення всіх реєстраційних дій відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від імені продавця в разі винесення тих чи інших судових рішень, що набули законної сили та виконання яких пов`язано з вчиненням дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За умовами задоволення позовних вимог у справі №914/2150/18 та фактичне виконання судового рішення у справі № 914/2150/18, даний договір є самостійною підставою в розумінні ч.2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 182,657 ЦК України для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, майнові права на яке являється предметом цього договору.

У п. 1.6. Договору від 22.11.2019 р. сторонами визначено, що він є підставою для заміни продавця у наявних судових процесах та/чи наявних виконавчих провадженнях, в т.ч. у справі №914/2150/18.

Як вбачається із позовної заяви, предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога про визнання недійсним Договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності №11/2019-4 від 22.11.2019р., який укладено між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Мані Флоу». Позов пред`явлено ТОВ «Оптімус+», яке не виступає стороною оскаржуваного договору, однак вважає себе заінтересованою особою, права якої оспорюються та не визнаються.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі N 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі N 6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі N 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися для невиконання обов`язків чи уникнення сплати боргу боржником (подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі N 638/2304/17, від 18.09.2019 у справі N 200/4202/14-ц).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльності, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статті 3, 627 ЦК України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації. (правовий висновок викладений у Постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 п.63).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004р. (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України ( 1501-06) та інших законах України у логічно -смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції ( 254к/96-ВР ) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

З вищенаведених положень вбачається, що оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа, а саме стороння особа, якщо вона має заінтересованість та доведе це, вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Обгрунтовуючи порушення своїх прав та інтересів укладенням спірного договору, позивач покликається на те, що:

- спірний договір зачіпає законні права та інтереси позивача, оскільки саме на його підставі ухвалою Господарського суду Львівської області у справі №914/2150/18, в якій ТОВ «Оптімус+» виступає відповідачем, замінено позивача з ПАТ «БГ Банк» на ТОВ «Мані Флоу», яке користується усіма процесуальними правами сторони, виходячи з тверджень про матеріальне правонаступництво, що нібито виникло за оспорюваним договором.

- згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2013р. позивач набув право власності на нежитлові приміщення загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані в м. Львові по вул. Героїв УПА, 73, однак у зв`язку із укладенням оскаржуваного договору виникла невизначеність у його праві, так як відповідач теж вважає себе учасником правовідносин, щодо вказаного нерухомого майна.

З огляду на те, що в спорах про визнання недійсним договору захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) позивача, то при дослідженні чи дійсно має місце порушення прав та інтересів останнього, суд зазначає таке.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 18.12.2019 р. у справі №914/2150/18 замінено позивача - ПАТ БГ Банк в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб його правонаступником - ТОВ Мані Флоу . В ухвалі суду від 18.12.2019 р. у справі №914/2150/18, зокрема зазначено, що внаслідок укладення між позивачем та ТОВ МАНІ ФЛОУ вказаного вище договору, останній набув майнові права/право власності на нерухоме майно, які можуть виникнути в майбутньому на нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м. (нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го та 4-го поверхів чотириповерхової будівлі), що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА (колишня І. Тургенєва), буд. 73, зазначені у додатку № 1 до договору, включаючи права та обов`язки позивача у справі №914/2150/18.

Ухвала господарського суду Львівської області від 18.12.2019 р. у справі №914/2150/18 не оскаржена, не скасована та набрала законної сили.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.01.2021р. у справі № 522/1528/15-ц, котра відповідно до приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи, застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. Водночас, у разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. Ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Як встановлено на підставі матеріалів справи, 27.12.2013р. між ПАТ «Банк Перший» (правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк» (надалі Банк)) та ТОВ «Оптімус+» укладено Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (надалі Договір від 27.12.2013р.), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В., зареєстрований у реєстрі за № 5281, згідно з умовами якого Банк передав у власність Позивача належні йому на праві власності нежитлові приміщення, загальною площею 4571,2 кв. м., що розташовані у м. Львові по вул. Героїв УПА (колишня вулиця І. Тургенєва), будинок №73.

Відповідно до пункту 1.2 Договору від 27.12.2013р. нежитлові приміщення належать продавцю на праві власності на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.08.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т. Л., зареєстрованого в реєстрі за №1913. Державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно проведено за індексним номером 14049688 від 28.08.2009р.

Відповідно до п. 1.4. Договору від 27.12.2013р., загальна вартість нежитлового приміщення, згідно Довідки про балансову вартість об`єкта нерухомого майна №25-1900, виданої продавцем 26.12.2013р., становить 2390180,00 грн без ПДВ. Згідно з п. 1.4. та п. 1.4.1. Договору від 27.12.2013р., Сторони домовились, що погоджена Сторонами загальна вартість продажу нежитлових приміщень складає 2391666,67 грн., окрім того ПДВ 20% - 478333,33 грн, разом з ПДВ - 2870000,00 грн. Покупець зобов`язується оплатити продавцю 160000,00 грн., в т. ч. 26666,67 грн. ПДВ в день підписання цього Договору, а 2710000,00 грн. в тому числі 451666,66 грн. ПДВ до 30.12.2013р., шляхом їх сплати на рахунок продавця № 373948002, відкритий у ПАТ "Банк Перший" м. Київ, Код , код Банку: (МФО) 320995. Відповідно до п. 1.5. Договору від 27.12.2013р. правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна продавцеві та покупцеві нотаріусом роз`яснено.

Відповідно до п. 1.5. Договору правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна продавцеві та покупцеві нотаріусом роз`яснено.

Як вбачається із Інформації витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27.12.2013р. проведено державну реєстрацію права власності за позивачем згідно Договору від 27.12.2013р. .

З матеріалів справи вбачається, що 27.11.2014р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову №745 «Про віднесення ПАТ «БГ Банк» до категорії неплатоспроможних», а Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 131 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «БГ Банк» . 26.02.2015р. відкликано банківську ліцензію ПАТ «БГ Банк», що підтверджується постановою Правління НБУ №134 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БГ Банк». 27.02.2015р. рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №43 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БГ Банк» з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб.

27 березня 2020 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №8002367 про державну реєстрацію припинення ПАТ «БГ БАНК».

Як встановлено судом, в процедурі ліквідації ПАТ «БГ Банк» ліквідатор ПАТ «БГ Банк» Наказом №30 визнав нікчемним Договір від 27.12.2013р., скеровано позивачу повідомлення в якому повідомлено про нікчемність договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.13р. із вимогою повернути Банку нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, що отримані на підставі нікчемного правочину.

В листопаді 2018р. Публічне акціонерне товариство "БГ БАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладення фізичних осіб на ліквідацію ПАТ БГ БАНК Луньо І.В. звернулось до господарського суду Львівської області із позовом до ТОВ Оптімус+ за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Корпало Галини Василівни, про застосування наслідків недійсності правочину, а саме скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013 та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності, номер запису 4111803 від 27.12.2013. Позовні вимоги зокрема були обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013р. є нікчемним у силу положень статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки мало місце умисне заниження балансової вартості об`єкту нерухомості на 85% початкової балансової вартості. На підставі поданої заяви суд відкрив провадження у справі № 914/2150/18.

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.03.2020, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020р. у справі № 914/2150/18 позовні вимоги (з урахуванням заяви Позивача про зміну предмета позову) задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 9623076 від 27.12.2013 щодо нежитлових приміщень загальною площею 4 571,2 кв.м, які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та всі послідуючі/пов`язані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: індексний номер 50879952 від 29.01.2020 та індексний номер 51284819 від 24.02.2020. Скасовано державну реєстрацію права власності відповідача на нежитлові приміщення загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису: 4111803 від 27.12.2013 та всі послідуючі/пов`язані записи, а саме номер запису: 35249658 від 29.01.2020 та номер запису: 35627627 від 24.02.2020, з одночасним визнанням (поновленням запису про державну реєстрацію права власності номер запису: 4108213 від 27.12.2013 про право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 01) права власності за Позивачем (вул. Лейпцизька, 3-А, вхід "Б", офіс 8, м. Київ, 01015; ).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постановою від 27.10.2020 касаційне провадження у справі № 914/2150/18 у частині оскарження ТОВ "Оптімус+" рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 з підстав передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) щодо застосування статей 216, 256, 257, 267 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", статті 236 ГПК України, закрито; касаційну скаргу ТОВ "Оптімус+" у частині оскарження ТОВ "Оптімус+" рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 з підстав передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України щодо застосування статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України, статей 13, 120, 202 ГПК України та неправильного застосування норми матеріального права у подібних правовідносинах, у яких відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" залишено без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 у справі № 914/2150/18 без змін. Поновлено виконання рішення господарського суду Львівської області від 23.03.2020 у справі № 914/2150/18, яке зупинене ухвалою Касаційного господарського суду від 08.09.2020

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи (наведена правова позиція Великої Палати Верховного Суду випливає зі змісту пунктів 61-67 постанови від 26.01.2021р. у справі № 522/1528/15-ц).

В березні 2021р. рішення суду № 914/2150/18 від 23.03.2020р. оскаржило ТОВ «БРРЕНТ» як особа чиї права воно порушує, проте яка не була залучена до розгляду справи. Ухвалою від 09.03.2021р. Західний апеляційний господарський суд поновив ТОВ «БРРЕНТ» строк на оскарження рішення, відкрив апеляційне провадження та зупинив дію рішення місцевого суду. При цьому Західний апеляційний господарський суд в ухвалі № 914/2150/18 від 26.05.2021р. зазначив, що згідно з ч. 4 ст. 272 ГПК України суд розглядатиме вказану скаргу лише в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи. Станом на момент розгляду даної справи, апеляційне провадження у справі № 914/2150/18 зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення в справі №23/77т.

Рішеннями у справі № 914/2150/18 встановлені обставини, укладеного 27.12.2013р. ПАТ Банк Перший (правонаступником якого є ПАТ БГ Банк (Продавець) та ТОВ Оптімус+ ( Покупець) договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, правовідносини ПАТ Банк Перший (правонаступником якого є ПАТ БГ Банк та ТОВ Оптімус+, та підставності застосування наслідків нікчемності даного правочину.

Відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 914/2150/18, зокрема встановлено, що 27.12.2013р. між ПАТ Банк Перший (правонаступником якого є ПАТ БГ Банк (далі - Банк, Продавець)) та ТОВ Оптімус+ (далі - Відповідач, Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (надалі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В., зареєстрований у реєстрі за № 5281, згідно з умовами якого позивач передав у власність відповідача належні йому на праві власності нежитлові приміщення, загальною площею 4571,2 кв. м., що розташовані у м. Львові по вул. Героїв УПА (колишня вулиця І. Тургенєва), будинок №73 . Відповідно до пункту 1.2 Договору нежитлові приміщення належать продавцю на праві власності на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26.08.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т. Л., зареєстрованого в реєстрі за №1913. Державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за продавцем в реєстрі прав власності на нерухоме майно проведено за індексним номером 14049688 від 28.08.2009 р.

Відповідно до п. 1.4. Договору, загальна вартість нежитлового приміщення, згідно Довідки про балансову вартість об`єкта нерухомого майна №25-1900, виданої продавцем 26.12.2013р., становить 2390180,00 грн без ПДВ. Згідно з п. 1.4., п. 1.4.1. Договору, Сторони домовились, що погоджена Сторонами загальна вартість продажу нежитлових приміщень складає 2391666,67 грн., окрім того ПДВ 20% - 478333,33 грн, разом з ПДВ - 2870000,00 грн. Покупець зобов`язується оплатити продавцю 160000,00 грн., в т. ч. 26666,67 грн. ПДВ в день підписання цього Договору, а 2710000,00 грн. в тому числі 451666,66 грн. ПДВ до 30.12.2013р., шляхом їх сплати на рахунок продавця № 373948002, відкритий у ПАТ "Банк Перший" м. Київ, Код , код Банку: (МФО) 320995.

06.09.2018р. ліквідатор ПАТ БГ Банк визнав нікчемним Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013р., що підтверджується Наказом №30 від 06.09.2018р. 06.09.2018р. було направлено відповідачу та третій особі повідомлення про нікчемність правочину, відповідно до яких Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів вимагала від відповідача протягом семи днів з дати отримання цього повідомлення повернути банку нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, а від третьої особи - внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав, внесеного на підставі нікчемного Договору від 27.12.2013р. та поновлення запису про право власності ПАТ БГ Банк на вказані нежитлові приміщення.

Згідно інформації зазначеної у звіті про оцінку майна нежитлових приміщень, загальною площею 4 571,2 кв.м, що розташовані за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Героїв УПА. Буд 73, ринкова вартість нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, станом на 27.12.2013 (дату їх продажі), становила 1 0184 000,00 грн., без урахування ПДВ.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 914/2150/18 встановлено, що за Договором нерухоме майно було відчужене за ціною, яка становила лише 23,48% від ринкової вартості цього майна (2 391 666,67 грн. х 100% : 10 184 000,00 грн.). Тобто продаж нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, за ціною нижчою на 76,52% від їх ринкової вартості є таким, що здійснюється на умовах значно гірших за звичайні ринкові ціни, що в силу приписів пункту 1 частини другої та частини третьої статті 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент укладення договору), свідчить про нікчемність Договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 914/2150/18 зазначено, що судами встановлено обставини щодо відчуження нерухомого майна Банку відповідно до Договору за цінами, нижчими від звичайних. Тобто у справі № 914/2150/18 судами досліджено докази та встановлені обставини, які мають індивідуальний характер, притаманний для правовідносин, які виникли саме між сторонами справи, які є суб`єктами таких відносин і правомірно застосували положення статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки та для її застосування необхідним є встановлення обставин відчуження майна банку за цінами нижчими (гіршими) від звичайних, а у даній справі судами встановлено обставини щодо відчуження майна банку за цінами нижчими (гіршими) від звичайних.

Відтак, при дослідженні та визначенні обсягу майнових прав, які перейшли за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013р від Банку до позивача, необхідно керуватися Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки такий є спеціальним в досліджуваних правовідносинах, так як ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції станом на момент укладення Договору від 27.12.2013р.) нікчемними є договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.

Велика Палата Верховного Суду у постановах № 910/12294/16 від 11.04.2018р. та № 916/3156/17 від 04.06.2019р. неодноразово зазначала, що відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України і ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. Наслідки нікчемності правочину, у тому числі обов`язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином), також настають для сторін у силу вимог закону.

Як вбачається із матеріалів справи продаж нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, за ціною нижчою на 76,52% від їх ринкової вартості є таким, що здійснювався на умовах значно гірших за звичайні ринкові ціни, що в силу приписів статті 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент укладення договору), свідчить про нікчемність Договору.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові №750/3917/17 від 05.05.2020р. наслідки нікчемності правочину настають для сторін у силу прямих вимог ст. 216 ЦК України, за змістом якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідний правочин є нікчемним у силу прямої вказівки закону на те і не спричиняє прав і обов`язків, які малися на меті внаслідок вчинення такого правочину.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такі способи захисту, як встановлення нікчемності правочину і визнання недійсним нікчемного правочину, не є способами захисту прав та інтересів, установленими законом (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 916/3156/17 від 04.06.2019р.).

З огляду на викладене, укладений між Банком та позивачем Договір від 27.12.2013р. є таким, що не створив юридичних наслідків для сторін цього договору, крім тих, що пов`язані з їх недійсністю та є недійсним з моменту його вчинення. Відтак, майнові права, які відчужувалися за Договором від 27.12.2013р. фактично не вибували з власності ПАТ «БГ Банк» та не переходили до ТОВ «Оптімус+». А тому, усі доводи позивача стосовно того, що Банк вже не був власником майнових прав, котрі міг відчужити відповідачу згідно оскаржуваного Договору №11/2019-4 відхиляються судом, оскільки зворотнє випливає із факту нікчемності Договору від 23.12.2013р.

Покликання позивача на те що рішення суду у справі № 914/2150/18 про застосування наслідків нікчемного правочину не було ухвалене станом на момент укладення оскаржуваного Договору №11/2019-4 не впливає на факт відсутності порушень прав позивача укладенням цього договору, адже як вказувалося вище, суд відповідним рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв`язку з його оспоренням та невизнанням іншими особами. Тобто укладений із позивачем Договір від 27.12.2013р. був нікчемним на момент його укладення і рішенням суду у справі № 914/2150/18 було підтверджено тільки факт цієї нікчемності.

Враховуючи те, що позивач жодних майнових прав щодо нежитлових приміщень загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані в м. Львові по вул. Героїв УПА, 73 за Договором від 27.12.2013р. не набув, відтак в нього відсутні цивільні права та законні інтереси, котрі б порушував укладений із відповідачем Договір №11/2019-4 та котрі б підлягали захисту в судовому порядку.

З урахуванням того, що обов`язок позивача повернути все одержане за нікчемним правочином настає для нього в силу вимог закону, відтак повернення цього майна новому кредитору (котрий може бути неналежним) може порушувати права лише належного (первісного) кредитора, а не боржника, котрим є позивач. Відтак суд критично оцінює доводи ТОВ «Оптімус+», що його права порушуються тим, що відповідач є неналежною особою, яка має право вимагати застосування наслідків нікчемного правочину.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що факт реєстрації за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на нежитлові приміщення загальною площею 4 571,2 кв.м. підтверджує наявність в нього майнових прав щодо цього майна, які порушуються укладенням оскаржуваного Договору №11/2019-4.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 653/1096/16-ц.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. у справі № 48/340 (п. 6.30), від 12.03.2019р. у справі № 911/3594/17 (п. 4.17), від 19.01.2021р. у справі № 916/1415/19 (п. 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021р. у справі № 522/1528/15-ц (п. 70)).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Наведену правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 23.11.2021р. у справі №359/3373/16-ц (пункти 60-65).

Таким чином, враховуючи відповідну правову позицію, володіння позивачем нежитловими приміщеннями загальною площею 4 571,2 кв.м. у м. Львові по вул. Героїв УПА, 73 шляхом державної реєстрації права власності на них ще не означає, що він набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. З урахуванням того, що вказана державна реєстрація була здійснена на підставі нікчемного Договору від 27.12.2013р., право володіння як складова права власності, на момент укладення оскаржуваного Договору №11/2019-4 надалі належало Банку, а позивач, як особа про котру здійснено відповідний запис у Державному реєстрі був лише фактичним володільцем даних нерухомих приміщень. При цьому, фактичне (неправомірне) володіння нерухомим майном не породжує в позивача жодних прав та інтересів по відношенню до цього майна, які б підлягали захисту в судовому порядку, оскільки єдиним наслідком фактичного (неправомірного) володіння є обов`язок негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності чи інше право.

Суд також відхиляє покликання позивача на постанову Касаційного господарського суду від 13.04.2021р. у справі № 910/11702/18 в котрій суд встановив відсутність підстав для процесуального правонаступництва сторони внаслідок укладення договорів купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності.

Зокрема, у справі № 910/11702/18 розглядались позовні вимоги про: 1) витребування у відповідача у зазначеній справі нерухомого майна; 2) визнання за позивачем права власності на вказане майно, які обґрунтовано тим, що спірне майно вибуло з володіння позивача без встановленої законом правової підстави та поза його волею, а також було передано відповідачу безоплатно, тому таке майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на користь позивача.

При цьому предметом дослідження в постанові суду касаційної інстанції було питання наявності чи відсутності підстав для процесуального правонаступництва сторони внаслідок укладення договорів купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, внаслідок чого Верховний Суд дійшов висновку, що у даному випадку під виглядом відчуження майнових прав щодо нерухомого майна фактично має місце продаж права на звернення до суду із зазначеним позовом або права на застосування способів захисту цивільних прав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 16 і статтями 387, 392 ЦК України, хоча з урахуванням застереження щодо змісту або характеру майнових прав, вміщеного у частині другій статі 656 цього Кодексу, вказані способи судового захисту цивільних прав не можуть бути предметом договору купівлі-продажу майнових прав. Верховний Суд також зазначив, що у схожих правовідносинах сторони дійсно можуть укладати договори відступлення права вимоги з метою заміни сторони в зобов`язанні і зверненні до суду набувача права вимоги, але зі змісту пункту договору, зокрема яким обґрунтовувалося правонаступництво, вбачається, що відчужені права не є у розумінні статей 512, 514 ЦК України правами вимоги майнового характеру, а сторони у спірних правовідносинах фактично не здійснили операцій з купівлі-продажу права вимоги, оскільки такі права не існували на момент укладення вказаного договору.

Необхідно зазначити, що питання про заміну сторони її правонаступником вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 52 ГПК України. Так, відповідно до частини першої статті 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Основою процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальних правовідносинах, яке відбулося після відкриття провадження у справі. Виходячи з цього, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав та обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.

Відтак, з наведеного вбачається, що предмет, підстави позовів, та встановлені судами фактичні обставини у справі № 910/11702/18 та у справі, що розглядається, є істотно різними. Основна відмінність між справою № 910/11702/18 та даною справою полягає в тому, що вирішуючи питання про процесуальне правонаступництво, суд в першу чергу досліджує обставини передачі прав кредитора новому кредитору та встановлює відповідність їх підставам, визначеним законодавством.

При розгляді справи про визнання недійсним правочину, суд в першу чергу досліджує обставини порушення укладеним правочином прав позивача, оскільки самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права (відповідна позиція відображена Касаційним господарським судом в постанові від 03.03.2020р. у справі № 910/6091/19).

Крім цього, як зазначив Касаційний господарський суд в постановах від 13.05.2021р. у справі № 910/6393/20 та від 16.10.2020р. у справі № 910/12787/17 відсутність порушення прав і законних інтересів позивача спірним договором є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові. Відтак, у випадку встановлення обставин, які свідчать про відсутність порушення таких прав та інтересів, в суду відсутні підстави надавати оцінку доводам позивача щодо правової природи спірного договору та перевіряти пояснення, які стосуються суті спору (відповідність/невідповідність оспорюваного правочину вимогам законодавства).

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач на підставі нікчемного договору купівлі-продажу від 27.12.2013р. не набув жодних майнових прав (за винятком тих, що пов`язані з нікчемністю) щодо нежитлових приміщень загальною площею 4 571,2 кв.м. у м. Львові по вул. Героїв УПА, 73, відтак в нього відсутні права та інтереси, які б порушував оспорюваний Договір купівлі-продажу майнових прав №11/2019-4 від 22.11.2019р. та котрі б підлягали захисту в судовому порядку.

З огляду на те, що позивачем не доведено, що його права та інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором купівлі-продажу майнових прав №11/2019-4 від 22.11.2019р., не обґрунтовано і не доведено яким чином в результаті визнання недійсним оспорюваного договору права позивача будуть захищені та відновлені, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові, тому, в даній справі суд не досліджує обставини передачі прав кредитора відповідачу та не встановлює відповідність їх підставам, визначеним законодавством.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, подані докази та надані пояснення в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини які є предметом доказування у справі, позивачем не доведені, не обґрунтовані не підтверджені належними та достатніми доказами та із врахуванням недоведеності позивачем порушення своїх прав та інтересів оспорюваним договором, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 74, 76, 77, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 16.06.2022р.

Суддя Іванчук С.В.