РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2022Справа № 910/9737/20
За позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Інженерний-4"

до 1) Київської міської ради

2) Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Печерського району м. Києва

3) Печерської районної в місті Києві державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Овчаренко В.Ю.;

від відповідача-1 та третьої особи: Онищенко Т.О.;

від відповідача-2: Сажин С.О.;

від відповідача-3: Мітін І.І.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Інженерний-4" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Київської міської ради (надалі - відповідач-1), 2) Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Печерського району м. Києва (надалі - відповідач-2), 3) Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі - відповідач-3), в якому просить суд:

- скасувати запис про державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та право оперативного управління Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Печерського району м. Києва на нежитлове приміщення №11 загальною площею 251, 1 кв.м., яке складається з групи нежитлових приміщень з №1 по №23, цокольного поверху будинку №4 по провулку Інженерному у місті Києві;

- зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Печерського району м. Києва звільнити нежитлове приміщення №11 загальною площею 251, 1 кв.м., яке складається з групи нежитлових приміщень з №1 по №23, цокольного поверху будинку №4 по провулку Інженерному у місті Києві.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.41 Конституції України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.316-319, 382 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що зареєстровані за відповідачем-1 на праві комунальної власності приміщення розташовані на цокольному поверсі житлового будинку та призначені для забезпечення побутових потреб мешканців будинку, а отже мають статус допоміжних, тому не можуть бути самостійними об`єктами права комунальної власності. В силу статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та статті 382 Цивільного кодексу України спірні приміщення набуті на праві спільної сумісної власності всіма співвласникам багатоквартирного будинку одночасно з набуттям ними права власності на житлові квартири без необхідності додаткового оформлення речового права на допоміжні приміщення. Реєстрація права комунальної власності на спірні приміщення та розміщення там відповідача-2 порушує право спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

28.07.2020 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2020 відкрито провадження в справі №910/9737/20, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.09.2020. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - третя особа). Задоволено клопотання позивача про витребування в третьої особи письмових доказів.

20.08.2020 від Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надійшла відповідь на виконання вимог ухвали суду.

20.08.2020 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 та розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 10.12.2010 житловий будинок на провулку Інженерний, 4 в місті Києві передано до сфери управління відповідача-3. У свою чергу відповідач-3 розпорядженням №148 від 02.04.2014 передав на баланс зазначені вище нежитлові приміщення відповідачу-2, разом з тим на час проведення реєстраційної дії право власності на вище зазначене нерухому майно не було зареєстровано за жодною особою, а відтак відсутні підстави для скасування запису про державну реєстрацію.

25.08.2020 від третьої особи надійшли пояснення, в яких остання заперечує проти задоволення позову в повному обсязі.

26.08.2020 від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

27.08.2020 від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.

У підготовче засідання 02.09.2020 з`явився представник позивача відповідача-1, відповідача-3 та третьої особи. Інші учасники справи в засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Суд відклав підготовче засідання на 07.10.2020.

18.09.2020 від Державного архіву міста Києва надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

22.09.2020 від Міністерства розвитку громад територій України надійшла відповідь на виконання ухвали суду.

05.10.2020 від Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва" надійшли документи на виконання ухвали суду.

06.10.2020 від відповідача-1 надійшли пояснення на виконання ухвали суду..

07.10.2020 від позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

Підготовче засідання призначене на 07.10.2020 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2020 підготовче засідання призначено на 10.11.2020.

06.11.2020 від відповідча-2 надійшли письмові поясненя на виконання ухвали суду.

У підготовче засідання 10.11.2020 з`явились представники позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи. Відповідач-3 у засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 25.11.2020, а також у порядку ст.74 Господарського процесуального кодексу України витребувано з Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи на будинковолодіння в цілому за адресою: провулок Інженерний, 4, у місті Києві.

У підготовче засідання 24.11.2020 з`явилися представники учасників справи. Судом було поставлено на обговорення питання щодо призначення в справі судової будівельно-технічної експертизи, представники позивача, відповідача 2 та 3 не заперечували щодо призначення експертизи, представник відповідача-1 та третьої особи заперечувала проти призначення в справі будівельно-технічної експертизи. Також представники позивача та відповідача-3 надали заяви з переліком питань, які необхідно поставити на вирішення експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 призначено судову експертизу по справі №910/9737/20, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження в справі на час проведення судової експертизи та отримання висновку експерта зупинено.

04.01.2021 на адресу суду надійшов лист за підписом заступника директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Нестор Н.В., в якому останній просив, у зв`язку зі значною поточною завантаженістю фахівців з будівельно-технічних досліджень різної категорії складності, погодити строк проведення вищезазначеної експертизи в термін понад 90 днів.

Також 04.01.2021 до суду звернувся експерт Курочкін С. з клопотанням про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової експертизи №37414/20-43.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2021 поновлено провадження в справі № 910/9737/20, клопотання заступника директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Нестор Н.В. задоволено, погоджено строк проведення судової експертизи в справі №910/9737/20 понад 90 календарних днів. Задоволено клопотання експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Курочкіна С. Застосовано до Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" заходи процесуального примусу у вигляді штрафу та стягнуто з останнього в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 2 270, 00 грн. Повторно витребувано з Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" інвентаризаційну справу на житловий будинок №4 по провулку Інженерний у місті Києві в повному обсязі. Провадження в справі № 910/9737/20 зупинено на час проведення експертизи.

08.07.2021 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта від 02.07.2021 №37414/20-43, разом з матеріалами справи № 910/9737/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2021 поновлено провадження в справі № 910/9737/20 та підготовче засідання призначено на 08.09.2021.

07.09.2021 від представника позивача надійшли пояснення по справі та клопотання про відкладення розгляду справи. У поданих поясненнях представник позивача зазначає, що висновок експерта є неповним та не містить чітких відповідей на поставлені питання, а тому просить суд не враховувати його, як доказ у даній справі.

Засідання призначене на 08.09.2021 не відбулося, в зв`язку з перебуванням судді Карабань Я.А. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2021 підготовче засідання призначено на 19.10.2021.

18.10.2021 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю 19.10.2021 в іншому судовому засіданні в Господарському суді Київської області в справі № 904/6418/21 в якості представника позивача, що підтверджується копією ордера серії АА № 1146607.

У підготовче засідання 19.10.2021 з`явились представники відповідачів 1, 2, 3 та третьої особи, представник позивача в засідання не з`явився. Суд із урахуванням думки сторін протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та відклав підготовче засідання на 09.11.2021.

У підготовче засідання 09.11.2021 з`явилися представник учасників справи, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольної ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 14.12.2021.

13.12.2021 від представника позивача надійшли письмові пояснення та заява про уточнення позовних вимог.

У судове засідання 14.12.2021 з`явилися представники учасників справи. Протокольною ухвалою суд, з урахуванням думки представників учасників справи, залишив без розгляду додаткові пояснення представника позивача від 13.12.2021 та заяву про уточнення позовних вимог від 13.12.2021. Крім цього, представник відповідача-1 заявив клопотання про долучення до матеріалів справи заяви про застосування строку позовної давності, протокольною ухвалою судом прийнята до розгляду та долучена до матеріалів заява представника відповідача-1 про застосування строку позовної давності. Також представник позивача заявив клопотання про відкладення розгляду справи та надання часу для ознайомлення з заявою відповідача-1 про застосування строку позовної давності, яке судом протокольно задоволено та відкладено судове засідання на 25.01.2022.

18.01.2022 від представника позивача надійшли пояснення на заяву про застосування строку позовної давності.

Засідання призначене на 25.01.2022 не відбулося, в зв`язку із перебуванням судді Карабань Я.А. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 судове засідання призначено на 01.03.2022.

Засідання призначене на 01.03.2022 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2022 судове засідання призначено на 07.06.2022.

02.06.2022 від відповідача-2 надійшла заява про застосування строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні 07.06.2022 надав пояснення по суті позовних вимог та просив позов задовольнити, представники відповідачів і третьої особи заперечували проти задоволення позову.

У судовому засіданні 07.06.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунального майна міста та районів» (із змінами та доповненнями) було проведено розмежування комунального майна між 10-ма новоутвореними районами міста Києва.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 26.12.2002 № 220/380 нежитлові приміщення на провулку Інженерний, 4, віднесено до об`єктів комунальної власності територіальної громади Печерського району міста Києва.

Згідно із рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, до якого, зокрема, включено житловий будинок за адресою: місто Київ, провулок Інженерний, 4 (пункт 605 таблиці 6 «Житлове господарство» до рішення від 02 грудня 2010 року № 284/5096).

Також вказаним рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 та розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок по провулку Інженерний, 4 в місті Києві, передано до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (пункт 608 таблиці 5 «Житлове господарство» додатку до розпорядження 10.12.2010 №1112).

У подальшому розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.04.2014 №148 «Про перезакріплення нерухомого майна територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» перезакріплено на правах оперативного управління на баланс Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району м. Києва нежитлові приміщення, по провулку Інженерний, 4 в місті Києві. Підстава виникнення іншого речового права: розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.04.2014 за №148.

13.02.2018 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Бандура Ю.В., нежитлове приміщення №11 загальною площею 251, 1 кв.м., яке складається з групи нежитлових приміщень з №1 по №23, цокольного поверху будинку №4 по провулку Інженерному у місті Києві було зареєстровано на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, з наділенням права оперативного управління за Комунальним некомерційним підприємством "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Печерського району м. Києва.

Так, предметом спору в даній справі є вимоги позивача про скасування запису про державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та права оперативного управління Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Печерського району м. Києва на нежитлове приміщення №11 загальною площею 251, 1 кв.м., яке складається з групи нежитлових приміщень з №1 по №23, цокольного поверху будинку №4 по провулку Інженерному у місті Києві та про зобов`язання відповідача-2 звільнити вказані приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані належністю спірних приміщень до категорії допоміжних приміщень багатоквартирних будинків, які призначені для забезпечення експлуатації будинків і побутового обслуговування їх мешканців та належать на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у зазначених будинках.

Відповідачі не погоджуються з доводами позивача, вважають спірні приміщення нежитловими самостійними об`єктами нерухомого майна, на які не поширюється режим спільної власності мешканців багатоквартирного будинку.

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 923/364/19 та від 16.06.2020 у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), на які посилається скаржник у касаційній скарзі, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» («Kudla v. Poland», заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» («Garnaga v. Ukraine», заява № 20390/07, § 29).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. the United Kingdom», заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, § 75)).

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Звідси ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Предметом спору в даній справі, зокрема, є скасування запису про державну реєстрацію права комунальної власності на нерухоме майно.

Так, відповідно до пунктів (абзаців) 1-3 частини третьої статті 26 Закону про державну реєстрацію прав (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону про державну реєстрацію прав у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на момент звернення до суду з даним позовом (07.07.2020), законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак позивачем обрано спосіб захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

За таких обставин у зв`язку із викладенням статті 26 Закону про державну реєстрацію прав у новій редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, наразі чинне законодавство взагалі не передбачає скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а навпаки визначає, що такі відомості не підлягають скасуванню або вилученню.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування статті 26 Закону про державну реєстрацію прав у новій редакції при вирішенні спорів у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, №905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 18.11.2020 у справі № 154/883/19-ц, від 13.10.2021 у справі №161/15629/19.

Тому, зважаючи на те, що з 16.01.2020 і на час ухвалення даного рішення матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, наявні достатні підстави вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту стверджуваних ним порушених прав у спосіб визначений ним, а саме шляхом скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Крім того, суд зазначає, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону про державну реєстрацію прав). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна (такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19).

За таких обставин скасування запису про державну реєстрацію права власності та права оперативного управління на спірне нерухоме майно не є ефективним способом захисту порушеного права адже задоволення такої позовної вимоги не відновить права власності позивача на спірне майно, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Ефективним способом захисту в спірних правовідносинах є вимога позивача про витребування такого майна.

Виходячи зі змісту частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (такий правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов в частині скасування запису про державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та права оперативного управління Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Печерського району м. Києва на нежитлове приміщення №11 загальною площею 251, 1 кв.м., яке складається з групи нежитлових приміщень з №1 по №23, цокольного поверху будинку №4 по провулку Інженерному у місті Києві не підлягає задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, а оскільки вимога про зобов`язання відповідача-2 звільнити вказані нежитлові приміщення є похідною, а тому також залишається судом без задоволення.

Відповідно до ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Інженерний-4".

Оскільки, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог заяви про застосування строку позовної давності судом не розглядаються.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 14.06.2022.

Суддя Я.А.Карабань