УХВАЛА

17 червня 2022 року

м. Київ

cправа № 908/338/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

розглянувши матеріали касаційної скарги товариства з обмеженої відповідальності "Вільна Енергетична компанія "Палівенерго" (далі - ТОВ "ВЕК "Палівенерго")

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2022

за позовом приватного підприємства "НІК" (далі - ПП "НІК")

до ТОВ "ВЕК "Палівенерго"

про стягнення 404 785,61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

03.06.2022 (згідно з поштовими відмітками на конверті) ТОВ "ВЕК "Палівенерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2022 у справі №908/338/21, а рішення господарського суду Запорізької області від 05.10.2021 залишити в силі.

Дослідивши матеріали касаційної скарги та додані до неї документи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Предметом позову у даній справі є стягнення 404 785,61 грн., а, отже, ціна позову у справі № 908/338/21 не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ГПК України.

У касаційній скарзі заявник вказує, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме щодо застосування частини другої статті 785 Цивільного кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки у період дії воєнного стану позивач позбавлений можливості отримувати доходи та виплачувати заробітну плату працівникам підприємства.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2022 у справі №908/338/21: апеляційну скаргу ПП "НІК" на рішення господарського суду Запорізької області від 05.10.2021 у справі № 908/338/21 задоволено частково; рішення господарського суду Запорізької області від 05.10.2021 у справі № 908/338/21 у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ТОВ "ВЕК "Палівенерго" на користь ПП "НІК" 253 488 грн. неустойки за неповернення об`єкта оренди скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким задоволено позовні вимоги; у решті рішення господарського суду Запорізької області від 05.10.2021 у справі №908/338/21 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи оскаржувану постанову, врахував висновки Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18 та виходив з того, що:

- спір виник за договором оренди від 03.06.2019 № 03-06/19 (далі - Договір) нежитлових кімнат стосовно платежів з орендної плати та неустойки, які підлягають сплаті ТОВ "ВЕК "Палівенерго" як орендарем через несвоєчасне виконання ним обов`язку повернути орендоване майно ПП "НІК" як орендодавцю після припинення Договору;

- користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Господарського кодексу України (далі - ГК України);

- оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно;

- невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення;

- відповідно до статті 614 ЦК України для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав;

- Договором (у редакції додаткової угоди від 02.06.2020) сторонами було визначено строк дії Договору з 03.06.2020 по 31.08.2020 включно. Акт приймання-передачі нежитлових приміщень від 31.08.2020 до Договору був направлений відповідачем 24.09.2020 листом з описом вкладення, номер поштового відправлення 390, та отриманий позивачем засобами поштового зв`язку 30.09.2020, тобто є очевидним факт прострочення відповідачем свого зобов`язання зі своєчасного повернення орендованого майна;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що 31.08.2020 відповідачем був складений, підписаний керівником, скріплений печаткою акт приймання-передачі нежитлових кімнат до Договору та переданий представнику ПП "НІК", які протягом вересня 2020 обіцяли повернути підписаний з боку орендодавця акт приймання-передачі нежитлових кімнат до Договору, але не повертали, оскільки таких доказів матеріали справи не містять;

- суд першої інстанції помилково ототожнив процеси "звільнення об`єкту оренди" орендарем із його "поверненням" орендодавцю, й останнє не може підтверджуватися внутрішнім розпорядженням директора ТОВ "ВЕК "Палівенерго" від 27.07.2020 № 1-07 щодо звільнення орендованих приміщень та організації переїзду, позаяк інших доказів на підтвердження своєчасного повернення орендованих приміщень матеріали справи не містять;

- обов`язок з повернення об`єкта оренди після припинення договору передбачений статтею 785 ЦК України та пунктом 8.6 Договору та не ставиться в залежність від пред`явлення орендодавцем орендарю жодних претензій щодо порушення строку повернення предмета оренди після закінчення строку дії договору або вимог про звільнення приміщення, тим більше за умов небажання сторін продовжувати свої правовідносини;

- встановивши, що після припинення дії Договору орендар без поважних причин вимоги пункту 8.6 Договору не виконав, об`єкт оренди станом на 01.09.2020 не повернув, правомірним є лише нарахування йому неустойки у розмірі подвійної орендної плати за несвоєчасне повернення майна з оренди, яка склала 253 488 грн. Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у стягненні орендної плати та нарахованих на цю плату інших сум, оскільки відсутність підстав для стягнення з відповідача орендної плати, а також нарахованих на цю плату сум пені та штрафу зумовлено правовим регулюванням, за якого з орендаря, що не повертає майно після припинення строку дії Договору, стягується неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга статті 785 ЦК України), але не допускається стягнення за той самий період орендної плати за користування річчю.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржуваного судового рішення у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи, які викладені в касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Щодо наведених у касаційній скарзі доводів стосовно того, що справа має для скаржника виняткове значення Суд зазначає, що незгода з рішенням суду апеляційної інстанції не свідчить про її незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

У контексті викладеного необхідно враховувати, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

З урахуванням наведеного Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ВЕК "Палівенерго" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2022 у справі № 908/338/21, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженої відповідальності "Вільна Енергетична компанія "Палівенерго" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.05.2022 у справі №908/338/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов