ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2022 р. м. Київ Справа № 911/3404/21

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., за участю секретаря судового засідання Щербакової В.О., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Акціонерного товариства Гідромеханізація до Вишгородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення

За участю представників сторін:

від позивача: Наїдко Л.В. (ордер серії АС № 1021868 від 07.12.2021);

від відповідача: Приходько І.А. (ордер серії АІ № 1098128 від 22.03.2021)

Акціонерне товариство Гідромеханізація (далі - позивач) подало до суду позов до Вишгородської міської ради (далі - відповідач) визнання незаконним та скасування рішення від 28.10.2021 № 13/54 Про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду таким, що нереалізоване, та його скасування.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на ту обставину, що відповідачем 28.10.2021 на тринадцятій сесії VIII скликання було прийнято рішення № 13/54 Про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду таким, що нереалізоване, та його скасування, яким визнано таким, що нереалізоване, та скасовано пункт 2 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19.11.2004 № 606 Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки, затверджене рішенням Вишгородської міської ради від 16.12.2004 № 20/11 Про затвердження рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради. Внаслідок чого, позивач вважає, що правові підстави, для прийняття такого рішення у відповідача були відсутні та просить його скасувати.

Ухвалою суду від 24.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого засідання на 07.12.2021 о 15:20, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 8 ст. 165 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

Копія відповідної ухвали суду отримана позивачем 29.11.2021, відповідачем 01.12.2021, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень за №№ 486, 281.

07.12.2021, з дотриманням встановленого строку, відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що позивач проявив незаінтересоваінсть та байдужість до оформлення договірних вілносин., що свідчить про втрату інтересу до укладення договору оренди.

Ухвалою від 07.12.2021 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів. Відклав підготовче засідання на 01.02.2022. Встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив до 21.12.2021 (включно). Встановив відповідачу строк для подання заперечення на відповідь на відзив до 11.01.2022 (включно).

15.12.2021 поштовим відправленням через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що доводи відповідача у відзиві не містять обгрунтування, а порушення позивачем прав, свобод чи інтресів відповідаач не доведено.

Ухвалою від 01.02.2022 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.02.2022 о 12:00. Продовжено відповідачу строк для подання до суду та позивачу заперечень на відповідь на відзив до 07.02.2022 включно

10.02.20022 від відповідача надійшли запечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні 17.02.2022 суд розпочав розгляд справи по суті та протокольною ухвалою оголосив перерву у судовому засіданні до 01.03.2022 о 10:00.

Судове засідання, призначене на 01.03.2022 не відбулось.

Ухвалою від 18.05.2022 судом призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 09.06.2022 об 11:00.

У судове засідання 09.06.2022 прибули представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні просив суд задовольнити позов, а відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

04.09.2001 рішенням Вишгородської міської ради № 247 надано дозвіл на проведення інвентаризації земельної ділянки площею 3,9 га у старій промисловій зоні з метою передачі в оренду ВАТ Гідромеханізація (на даний час АТ Гідромеханізація позивач).

У 2003 році на підставі вищевказаного рішення, ДП «Вишгородський районний центр державного земельного кадастру» підготовлено технічну документацію з укладення договору оренди земельної ділянки ВАТ Гідромеханізація з укладенням договору оренди земельної ділянки площею 3,1951 га у м. Вишгород по вул. Набережній строком на 10 років. Орендну плату встановлено у розмірі 193735,00 грн.

Пунктом 2 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 606 від 19.11.2004 затверджено технічну документацію ВАТ Гідромеханізація з укладанням договору оренди земельної ділянки площею 3,1951 га у м. Вишгород по вул. Набережній терміном на 10 років. Цільове призначення існуюча виробнича база. Орендну плату встановлено в розмірі 193 735,00 гривень на рік.

Рішенням Вишгородської міської ради Про затвердженя рішень виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 20/11 від 16.12.2004 затверджено рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 606 від 19.11.2004.

Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021, 09.06.2021 здійснено реєстрацію технічної документації на земельну ділянку загальною площею 3,1951 га в Державному земельному кадастрі України та присвоєно їй кадастровий номер - :01:253:0001. Цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств. Вид використання земельної ділянки під розміщення виробничої бази. Форма власності комунальна власність.

В подальшому, 25.06.2021 АТ Гідромеханізація звернулося до Вишгородської міської ради із заявою № 01-95 про укладення договору оренди земельної ділянки.

28.07.2021 Вишгородською міською радою надано відповідь № 2-29/2242, відповідно до якої повідомлено про неможливість укладення договору оренди земельної ділянки з АТ Гідромеханізація, зокрема у зв`язку з: тим, що рішення щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:253:0001 в натурі на місцевості Вишгородською міською радою не приймалося; відсутністю витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:253:0001; відсутністю правовстановлюючого документу (статуту) юридичної особи.

06.08.2021 АТ Гідромеханізація повторно звернулося до Вишгородської міської ради із заявою № 01-123 про укладення договору оренди земельної ділянки, додавши в якості додатків документи, про які зазначала Вишгородська міська рада в якості відсутніх документів у листі № 2-29/2242.

06.09.2021 Вишгородською міською радою листом № 2-29/2709 повідомлено АТ Гідромеханізація про розгляд клопотання від 06.08.2021на черговій сесії Вишгородської міської ради, яка планується у вересні 2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.10.2021 АТ Гідромеханізація отримано витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером :01:253:0001, виданий Відділом № 1 Управління у Вишгородському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки :01:253:0001) становить 9 352 354,17 грн.

28.10.2021 Вишгородська міська рада ухвалила рішення № 13/54 Про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду таким, що нереалізоване, та його скасування», яким враховуючи, що АТ Гідромеханізація протягом тривалого часу, зокрема більше шести місяців, не реалізувало рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради №606 від 19.11.2004р., яким їм надано в оренду терміном на 10 років земельну ділянку площею 3,1951 га по вул. Набережній у м. Вишгороді, на підставі п. 4.6. Положення про оренду земельних ділянок на території Вишгородської міської та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки, затвердженого рішенням Вишгородської міської ради від 17.06.2021 року № 8/10, вирішено:

- визнати таким, що нереалізоване, та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19 листопада 2004 року № 606 «Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки», затверджене рішенням Вишгородської міської ради від 16 грудня 2004 року № 20/11 «Про затвердження рішень виконавчого комiтету Вишгородської міської ради»,

- контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища.

Позивач з відповідним рішенням не погоджується, просить суд захистити свій приватний інтерес, який порушено відповідачем шляхом ухвалення оскаржуваного рішення, що і слугувало підставою для звернення позивача до суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до положень статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ст. 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи ч.ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України та ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відносини щодо користування землею є земельними відносинами та врегульовані Конституцією України, ЦК України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, зокрема,Закону України "Про оренду землі".

Питання набуття і реалізації права на одержання землі в оренду врегульовані розділом IV ЗК України.

Згідно із ч.ч. 1-3статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставіКонституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з цими положеннями громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ст. 116 ЗК України).

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ст. 122 ЗК України).

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18.

Так, підставами для визнання акта недійсним (незаконним) є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів Позивача у справі.

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно приписів статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

В силу приписів ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Таким чином, надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в оренду шляхом укладення відповідного договору здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатами розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду, поданої відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" та ст. 123 Земельного кодексу України.

Підставою набуття відповідного права є саме рішення ради, яке відповідно до ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України оформляється договором як документом, що посвідчує право оренди земельної ділянки, зареєстрованим відповідно до закону.

За змістом ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні , органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

У частині 1 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Таким чином, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття сесією відповідного рішення.

За приписами ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Отже, громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб. Відносини, пов`язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін.

За змістом ст.ст.13, 14 Конституції України, ст. 11 ЦК України, ст.ст.123, 124, 127,128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб`єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об`єкта нерухомості (власності).

Отже, індивідуальними актами органів держави або місцевого самоврядування реалізовується волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відтак, прийняття уповноваженим органом рішення про надання земельної ділянки в оренду та укладання на виконання цього рішення договору, є взаємопов`язаними фактами.

З огляду на викладене, надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в оренду шляхом укладення відповідного договору здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатами розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду, поданої відповідно до ст.16 Закону України Про оренду землі та ст.123 ЗК України.

При цьому підставою набуття відповідного права є саме рішення ради, яке відповідно до ч. 5ст.126 Земельного кодексу України оформлюється договором як документом, що посвідчує право оренди земельної ділянки, зареєстрованим відповідно до закону.

Винесенню відповідного рішення органу місцевого самоврядування передує вчинення комплексу дій щодо визначення місця розташування земельної ділянки, яка має передаватись в оренду, розроблення відповідної документації із землеустрою тощо.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Тому на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, постанові Верховного Суду від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19.

Судом встановлено, що позивачем вчинено всі необхідні дії, які передують укладанню договору оренди земельної ділянки: отримано дозвіл на проведення інвентаризації земельної ділянки на підставі рішення Вишгородської міської ради № 247 від 04.09.2001, підготовлено технічну документацію з укладення договору оренди земельної ділянки, яку затверджено рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 606; здійснено реєстрацію технічної документації на земельну ділянку загальною площею 3,1951 га в Державному земельному кадастрі України та присвоєно їй кадастровий номер -:01:253:0001.

Таким чином, звертаючись до відповідача з заявами про укладення договору оренди земельної ділянки, позивач керувався умовами, які були визначені відповідним прийнятим рішенням Вишгородської міської ради.

Судом також враховано, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що Акціонерне товариство Гідромеханізація є власником цілісного майнового комплексу, що розташований за адресою: Київська обл., м. Вишгород, вул. Шлюзова, буд. 5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218.

Відповідний майновий комплекс передбачає, зокрема розташування виробничих потужностей для здійснення господарської діяльності, тобто виробничої бази промислового характеру.

Як вбачається з рiшення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 606 від 19.11.2001 яким затверджено технічну документацію, виготовлену з метою укладання договору оренди вiдповiдної земельної ділянки, у пункті 2 зазначено «Цільове призначення існуюча виробнича база».

Суд погоджується з доводами позивача, що земельна ділянка передавалась в оренду, зокрема, з підстав, що у власності позивача перебуває майновий комплекс, що розташований у межах цієї ділянки.

Відповідачем, в свою чергу не заперечується факт розташування майна позивача на відповідній земельній ділянці.

Також, судом враховано, що Велика Палати Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року № 200/606/18 вказала, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про безпідставність застосування Вишгородською міською радою до Акціонерного товариства Гідромеханізація пункту 4.6 Положення про оренду земельних ділянок на території Вишгородської міської ради та порядок розрахунку орендної плати за земельні ділянки, затвердженого рішенням Вишгородської міської ради від 17.06.2021 № 8/10, відповідно до якого «В разі ухилення землекористувача від укладення договору оренди або своєчасного поновлення терміну його дії протягом 6-ти місяців з моменту прийняття Вишгородською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду та укладенню договору оренди або поновлення терміну дії договору оренди Вишгородська міська рада приймає відповідне рішення про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду та укладенню договору поновлення терміну дії договору оренди таким, що нереалізоване, оренди або та скасовує його», оскільки відповідна норма встановлює правовий наслідок негативного характеру, який не існував на момент передачі земельної ділянки в оренду.

Водночас, судом враховано що після прийняття відповідного положення 17.06.2021, позивач вдвічі звертався до відповідача з заявами про укладення договору оренди :25.06.2021 та 06.08.2021.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Ненормативний (індивідуальний) правовий акт державного управління - це індивідуальний юридичний акт, який розв`язує конкретну управлінську справу, персонально визначає поведінку адресата, має державновладний характер, застосовується уповноваженим органом у встановленому порядку, одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Як зазначено в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, частин 1, 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Тобто, у зв`язку з прийняттям такого ненормативного акту виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акту на земельну ділянку та, як в даному випадку, укладення договору оренди.

Отже, в контексті рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009, прийняте рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 606 від 19.11.2014, є ненормативним актом суб`єкта владних повноважень.

При цьому підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів держави. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Правовий аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що для визнання недійсним оскаржуваного розпорядження, господарському суду перш за все необхідно встановити порушення цивільних прав або інтересів власника у зв`язку з його прийняттям та можливість розв`язати спір щодо користування земельними ділянками.

Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Отже, місцеві органи виконавчої влади є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами та не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, позаяк це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між такими органами і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Реалізація повноважень скасування органом місцевого самоврядування власного рішення можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: відсутність факту виконання рішення, що скасовується; відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Ураховуючи, що рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 606 від 19.11.2014 є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, а саме було позивачем розроблено технічну документацію та встановлено межі земельної ділянки, тобто позивач розпочав реалізовувати своє право, це рішення не може бути в подальшому скасоване органом місцевого самоврядування.

Таким чином, на підставі рішення Вишгородської міської ради № 606 від 19.11.2004, виникли правовідносини, пов`язані із реалізацію суб`єктивних та охоронюваних законом інтересів АТ Гідромеханізація, згода на зміну чи припинення яких позивачем не надавалась.

Подібні правові висновки викладені у Постановах Верховного Суду № 521/17710/15-а від 20.09.2018, № 182/2428/16-а(2-а/0182/102/2016) від 24.07.2019, № 542/1197/15-а від 13.09.2019, № 810/899/17 від 09.04.2020, № 819/1154/18 від 24.07.2020.

Крім того, судом втсановлено, що АТ Гідромеханізація з 2004 року добросовісно користувалося вказаною земельною ділянкою, сплачувало земельний податок (копії платіжних доручень наявні в матеріалах справи).

Водночас, при винесенні оскаржуваного рішення: № 13/54 від 28.10.2021 Вишгородська міська рада керувалась п. 4.6. Положення про оренду земельних ділянок на території Вишгородської міської ради, яке затверджене рішенням № 8/10 від 17.06.2021 року.

Відповідно до п. 4.6. вказаного Положення: «В разі ухилення землекористувача від укладення договору оренди або своєчасного поновлення терміну його дії протягом 6-ти місяців з моменту прийняття Вишгородською міською радою рішення про передачу земельної ділянки в оренду та укладенню договору оренди або поновлення терміну дії договору оренди Вишгородська міська рада приймає відповідне рішення про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду та укладенню договору оренди або поновлення терміну дії договору оренди таким, що нереалізоване, та скасовує його».

Так, підстава ухвалення оскаржуваного рішення аргументується тим, що «АТ «Гідромеханізація» протягом тривалого часу, зокрема більше шести місяців, не реалізовувало рiшення, яким йому надано в оренду земельну ділянку.

Судом критично оцінюються доводи відповідача щодо застосування п. 4.6 Положення до позивача, якому передано земельну ділянку в оренду у 2004 році, з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З цього приводу Конституційний Суд України висловив правову позицію у Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, у якому зазначено, що цей конституційний принцип може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб.

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

З урахуванням вище викладеного, нормами чинного законодавства не передбачено підстав скасовувати своє попереднє рішення індивідуального ненормативного характеру, зокрема через підставу «нереалізації права на оренду протягом тривалого часу».

Тобто, рішення Вишгородської міської ради № 13/54 від 28.10.2021 «Про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду таким, що нереалізоване, та його скасування», є незаконним та підлягає скасуванню оскільки: прийняте не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; суперечить актам конституційного, цивільного та земельного законодавства і порушує права та інтереси позивача; є безпідставним та необґрунтованим, адже прийняте із застосуванням норми (п. 4.6. Положення), яку неможливу застосувати до позивача, а також через хибність висновку про «невідповідність адреси» майна та земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Вишгородської міської ради № 13/54 від 28.10.2021 «Про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду таким, що нереалізоване, та його скасування», яким скасовано пункт 2 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19.11.2004 № 606, яке затверджене рішенням Вишгородської міської ради від 16.12.2004 № 20/11 та яким Акціонерному товариству Гідромеханізація передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :01:253:0001, площею 3,1951 га, є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Пунктами 1 та 3 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно змісту якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позивач довів в розумінні статті 74 ГПК України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимоги та не спростування таких обставин відповідачем належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача у розмірі 2270,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства Гідромеханізація до Вишгородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Вишгородської міської ради № 13/54 від 28.10.2021 «Про визнання рішення про передачу земельної ділянки в оренду таким, що нереалізоване, та його скасування», яким скасовано пункт 2 рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 19.11.2004 № 606, яке затверджене рішенням Вишгородської міської ради від 16.12.2004 № 20/11 та яким Акціонерному товариству Гідромеханізація передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :01:253:0001, площею 3,1951 га.

3. Стягнути з Вишгородської міської ради (07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, площа Шевченко, буд. 1, ) на користь Акціонерного товариства Гідромеханізація(07300, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, ПРОММАЙДАНЧИК, ) 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп) судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Повний текст складено 20.06.2022

Суддя В.М. Антонова