ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2022 року м.Дніпро Справа № 904/3867/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Чередко А.Є.

секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 (суддя Золотарьова Я.С.)

у справі № 904/3867/21

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м.Київ

до відповідача-1: ОСОБА_1 , м. Дніпро

відповідача-2: ОСОБА_2 , м. Дніпро

відповідача-3: ОСОБА_3 , с. Дослідне, Дніпропетровська область

відповідача-4: ОСОБА_4 , м. Дніпро

відповідача-5: ОСОБА_5 , м. Дніпро

відповідача-6: ОСОБА_6 , м. Новомосковськ, Дніпропетровська область

відповідача-7: ОСОБА_7 , м. Дніпро

про відшкодування шкоди у розмірі 213 849 977,67 грн

ВСТАНОВИВ:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача-1: ОСОБА_1 , відповідача-2: ОСОБА_2 , відповідача-3: ОСОБА_3 , відповідача-4: ОСОБА_4 , відповідача-5: ОСОБА_5 , відповідача-6: ОСОБА_6 , відповідача-7: ОСОБА_7 і просить суд стягнути солідарно шкоду у розмірі 188 042 459,52 грн. В подальшому Фондом подано заяву про збільшення позовних вимог щодо стягнення 213 849 977,67 грн. шкоди.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у задоволенні позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відмовлено.

Провадження в частині солідарного відшкодування шкоди у розмірі 213 849 977,67 грн з відповідача-2: ОСОБА_2 закрито.

Не погодившись з вказаним рішенням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі №904/3867/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Наголошує, що висновок суду про відмову в позові до ОСОБА_7 є помилковим, оскільки вона була заступником голови кредитного комітету та займала посаду начальника управління цінних паперів банку, тобто посадовою особою акціонерного товариства (банку), яка може бути притягнута до відповідальності у відповідності до ст. 63 ЗУ «Про акціонерні товариства».

За твердженням скаржника, хоча позивач й звернувся до суду в квітні 2021 року, при розгляді справи повинні бути враховані норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час розгляду справи.

Зауважує, що дії щодо визнання спірних кредитних угод нікчемними або звернення до відповідних судів з позовами про визнання таких договорів недійсними не можуть свідчити про правомірність дій відповідачів, які призвели банк до неплатоспроможності.

Крім того, апелянт вважає, що відповідачі, надаючи згоду на укладання угод про видачу кредитних коштів на суму більше 200 мільйонів гривень без забезпечення, не дотримувались меж нормального господарського ризику, зловживали своїм розсудом та прийняли очевидно необачні та марнотратні рішення.

Поміж іншого, зазначає, що рішення суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі у частині позовних вимог Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_2 (відповідач-2) є передчасним.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі №904/3867/21, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 07.02.2022р. о 15 год. 00 хв.

01.02.2022 року до Центрального апеляційного господарського суду від представника відповідачів-4,5,6,7 надійшов відзив, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Чередка А.Є. на лікарняному, судове засідання, призначене на 07.02.2022 не відбулося.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.02.2022 розгляд справи №904/3867/21 призначено на 14.03.2022 о 16:00 год.

Судове засідання 14.03.2022 не відбулося.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.04.2022 розгляд справи №904/3867/21 призначено на 16.05.2022 о 15:30 год.

Від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.05.2022 ухвалено судове засідання у справі, призначене на 16.05.2022 о 15:30 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

У судовому засіданні 16.05.2022 колегія суддів оголосила про перерву у судове засідання на 06.06.2022 на 15:00 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.05.2022 повідомлено учасників справи про судове засідання у справі, яке відбудеться 06.06.2022 р. о 15:00 год. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду, що розташований за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал засідань №415а, шляхом направлення копії цієї ухвали. Ухвалено судове засідання у справі, призначене на 06.06.2022 о 15:00 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).

Судове засідання 06.06.2022 проводилося за участю представника апелянта (паозивача), який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/) та представника відповідачів-4,5,6,7, який був присутній в залі суду.

Відповідачі-1,2,3, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 06.06.2022 не з`явилися, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, встановлених ГПК України, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі відповідачів-1,2,3 (їх представників).

Представник апелянта у судовому засіданні 06.06.2022 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів-4,5,6,7 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин місцевим господарським судом, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача-1: ОСОБА_1 , відповідача-2: ОСОБА_2 , відповідача-3: ОСОБА_3 , відповідача-4: ОСОБА_4 , відповідача-5: ОСОБА_5 , відповідача-6: ОСОБА_6 , відповідача-7: ОСОБА_7 про солідарне стягнення шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 09.10.2014 №648/БТ ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "МЕЛІОР БАНК" було віднесено до категорії неплатоспроможних". На підставі цієї постанови Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09.10.2014 №109 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "МЕЛІОР БАНК", згідно з яким з 10.10.2014 в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України № 87 від 10.02.2015 року було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «МЕЛІОР БАНК».

На підставі зазначеної Постанови НБУ Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.02.2015 року № 27 було розпочато ліквідаційну процедуру та призначено уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «МЕЛІОР БАНК».

Під час здійснення процедури ліквідації банку встановлено, що розмір зобов`язань ПАТ «МЕЛІОР БАНК» відповідно до затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 113/15 від 22 травня 2015 Реєстру акцептованих вимог кредиторів вимоги кредиторів до Банку (з врахуванням змін згідно рішення Фонду № 3090 від 15.11.2018 року) становить 82 649 585,16 грн.

Також під час ліквідації ПАТ «МЕЛІОР БАНК» встановлено, що оціночна (ринкова) вартість його ліквідаційної маси затверджена рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 088/15 від 16.04.2015 складає 4 702 556,57 грн. Незалежну оцінку було проведено компанією ТОВ «Центр оцінки власності «ПАРЕТО». Недостатність майна ПАТ «МЕЛІОР БАНК» для покриття вимог кредиторів банку склала 77 947 028,59 грн.

01.02.2019 року до Єдиного державного реєстру було внесено запис №0054090 про припинення ПАТ «МЕЛІОР БАНК». За наслідками завершення ліквідаційної процедури, розмір незадоволених вимог кредиторів склав 80 214,07 грн.

Фонд обґрунтовував свої вимоги з посиланням на статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідно до якої Фонд або Уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку.

Зазначав, що усі відповідачі є пов`язаними з банком особами відповідно до статті 52 зазначеного Закону (у редакції від 15.02.2011).

Вказував на те, що за результатами більш детального аналізу кредитного портфелю ПАТ «МЕЛІОР БАНК» виявлено групу кредитів пов`язаних між собою компаній - позичальників, які отримали у банку кредити на значні суми без забезпечення або під забезпечення, що явно не відповідало розміру основного зобов`язання та кредитному ризику.

До переліку таких компаній Фонд відносить ТОВ «МСВ УКРБУД», ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ ІНВЕСТМЕНТ», ПП «СВ-ПРОМХІМПОСТАВКА», ПП «ДНІПРОТЕХ КТ», ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС», ТОВ «МЕДІАН ФАРМ», ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» та ТОВ «ВЕРІЛЛ ГРУП». Також на балансі Банку обліковувались права вимоги за врахованим векселем ТОВ «СТВ СТАЛЬ».

При цьому, зазначені компанії мали ознаки фіктивності, зокрема, зареєстровані за однаковими адресами в звичайних багатоквартирних будинках (за адресами цих компаній також зареєстровано значну кількість інших компаній, наприклад, за адресою м. Дніпро, вул. 152 Дивізії, буд. З, зареєстровано 66 суб`єктів, за адресою м. Дніпро, вул. Бориса Кротова, буд. 50, зареєстровано 37 суб`єктів і т.д.), компанії не мають інших працівників крім директора, серед цих компаній є такі, що мали спільного засновника (він же директор). Також ці компанії-позичальники виступають одне в одного поручителями або майновими поручителями за кредитами оформленими в Банку, що прямо вказує на їх пов`язаність між собою. Більше того, за адресами реєстрації цих компаній-позичальників також було зареєстровано компанії, керівниками та засновниками яких є власники, керівники та посадові особи ПАТ «МЕЛІОР БАНК», що може вказувати на зв`язок цих компаній в т.ч. і з власниками та керівництвом самого Банку. Характерно, що після введення в Банку тимчасової адміністрації всі Позичальники виявленої групи розпочали процедуру банкрутства, а їх ліквідатором виступила одна особа - Рудницький Олександр Станіславович , що також вказує на пов`язаність за значених позичальників.

Рішення щодо кредитування цих компаній в період з квітня 2013 по жовтень 2014 було прийнято Кредитним комітетом та Спостережною радою Банку та прямо протирічили інтересам Банку/кредиторів Банку. Спільними діями/рішеннями членів Кредитного комітету та Спостережної ради Банку, що явно протирічили інтересам Банку та його кредиторів, було завдано шкоду на загальну суму мінімум 263 560 298,98 грн.

На виконання зазначених норм ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 19.02.2021 р. Фонд гарантування звернувся до пов`язаних з банком осіб з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної банку рішеннями зазначених осіб про видачу кредитів на підставних осіб без належного забезпечення та про безпідставну передачу в іпотеку належного Банку нерухомого майна.

Оскільки зазначені вимоги не були задоволені, Фонд гарантування звернувся до суду з цим позовом до пов`язаних осіб ПАТ «МЕЛІОР БАНК».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Господарський суд Дніпропетровської області дійшов висновку, що позивачем документально не підтверджено жодного елементу цивільно-правової відповідальності, не доведено розмір шкоди (збитків), якими діями відповідачів спричинена шкода (збитки), причинно-наслідковий зв`язок між їх діями і визначеною позивачем сумою шкоди (збитків). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до відповідачів, застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, оскільки їх вина у настанні неплатоспроможності банку не встановлена і не доведена. Відтак, позивачем не надано доказів того, яка саме протиправна поведінка конкретної особи (порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку тощо), на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що потягла за собою шкоду (збитки).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги в контексті мотивів та висновків суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 648/БТ від 09.10.2014 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "МЕЛІОР БАНК" до категорії неплатоспроможних» (т. 5 а.с. 172-175)

У постанові НБУ, зокрема зазначено:

«ПАТ "МЕЛІОР БАНК" не вживаються достатні заходи для запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та здійснюється ризикова діяльність, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку (далі - ризикова діяльність).

Зазначене підтверджується результатами позапланової виїзної перевірки Національного банку України, проведеної згідно з розпорядженнями Управління Національного банку України в Дніпропетровській області від 16 вересня 2014 року №12-209/8385, від 17 вересня 2014 року № 12-209/8441 та від 22 вересня 2014 року № 12-209/8635, з питань дотримання ПАТ "МЕЛІОР БАНК" вимог законодавства, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму (далі - позапланова перевірка).

За результатами позапланової перевірки виявлено, що ПАТ "МЕЛІОР БАНК" здійснило фінансові операції, які містять ризики використання послуг банку для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму (далі - ризикові операції), а саме: за період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно) ПАТ "МЕЛІОР БАНК" видано фізичним особам з їх поточних рахунків кошти готівкою в національній валюті на загальну суму, що становить більше ніж 843 млн. гри., із них - 178 фізичним особам на загальну суму, що становить більше ніж 667 млн. грн.

За період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно) ПАТ «МЕЛІОР Банк» видало ТОВ «ВЕЛОР ІНВЕСТ» ТОВ «ТД ДЕМОС», ТОВ "АКЦЕНТ-ТРЕЙД" з їх поточних рахунків коштів готівкою в національній валюті на вищезазначені цілі на загальну суму більше ніж3 млрд. грн., із них - вищезазначеним трьом юридичним особам на загальну суму більше ніж 2 млрд. грн.

Таким чином, сума отриманих ТОВ "ВЕЛОР ІНВЕСТ, ТОВ "ТД ДЕМОС", ТОВ "АКЦЕНТ-ТРЕЙД" коштів у готівковій формі становить більше ніж 67 відсотків від загальної суми виданих коштів готівкою юридичним особам на вищезазначені цілі в цілому по ПАТ «МЕЛІОР БАНК» за період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно).

Кошти, які надходили на поточні рахунки зазначених вище юридичних осіб, отримувалися (у розмірі, більшому, ніж 70 відсотків від суми, що надійшла в безготівковій формі) через касу ПАТ "МЕЛІОР БАНК" у день надходження коштів.

Національний банк України протягом останнього року неодноразово застосовував до ПАТ "МЕЛІОР БАНК" заходи впливу та санкції за виявлені в його діяльності порушення вимог законодавства з питань запобігання легалізації і відмиванню доходів, одержаних злочинним шляхом (далі - порушення законодавства з питань фінансового моніторингу).

Так, зокрема, за порушення законодавства з питань фінансового моніторингу до ПАТ "МЕЛІОР БАНК" були застосовані заходи впливу/санкції у вигляді накладення штрафів згідно з рішеннями Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків при Управлінні Національного банку України в Дніпропетровській області від 21 березня 2014 року № 4 (у розмірі 5 100,00 грн.), від 09 липня 2014 року № 19 (у розмірі 58 400,00 грн.).

Відповідно до статей 73, 76 Закону «Про банки та банківську діяльність», глави 13 розділу ІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківською законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 серпня 2012 року № 346 (далі - Положення №346), Національний банк України зобов`язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі систематичного порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації відмиванню доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, зокрема в разі встановлення факту здійснення банком ризикової діяльності та застосування Національним банком України два і більше разів протягом трьох років, що передують установленню такого факту, до банку заходів впливу та/або санкцій за порушення цього законодавства.

Беручи до уваги зазначене вище, застосування до ПАТ "МЕЛІОР БАНК'" заходу впливу у вигляді віднесення ПАТ "МЕЛІОР БАНК" до категорії неплатоспроможних є адекватним рівню загрози інтересам вкладників та інших кредиторів цього банку.

Ураховуючи вищезазначене, у зв`язку із встановленням факту здійснення ПАТ "МЕЛІОР БАНК" ризикової діяльності, неодноразового застосування Національним банком України до ПАТ «МЕЛІОР БАНК» заходів впливу/санкцій за порушення вимог законодавства з питань фінансового моніторингу, з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів ПАТ "МЕЛІОР БАНК", керуючись статтями 7, 15, 55 Закону України "Про Національний банк України", статтями 63, 66, 73, 76 Закону про банки, вимогами розділу І та глави 13 розділу ІІ Положення № 346, Правління Національного банку України постановляє: Віднести ПАТ "МРЛІОР БАНК" до категорії неплатоспроможних».

Відтак, на підставі постанови Правління Національного банку України від 09.10.2014 №648/БТ ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "МЕЛІОР БАНК" було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вищезазначеної постанови НБУ Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09.10.2014 №109 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "МЕЛІОР БАНК", згідно з яким з 10.10.2014 в Банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію (т. 1 а.с. 14).

Постановою Правління Національного банку України № 87 від 10.02.2015 року було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «МЕЛІОР БАНК».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.02.2015 року № 27 було розпочато ліквідаційну процедуру та призначено уповноважену особу на ліквідацію ПАТ «МЕЛІОР БАНК» (т. 1 а.с. 15).

Під час здійснення процедури ліквідації банку встановлено, що розмір зобов`язань ПАТ «МЕЛІОР БАНК» відповідно до затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 113/15 від 22 травня 2015 реєстру акцептованих вимог кредиторів вимоги кредиторів до Банку (з врахуванням змін згідно рішення Фонду № 3090 від 15.11.2018 року) становить 82 649 585,16 грн.

Також під час ліквідації ПАТ «МЕЛІОР БАНК» встановлено, що оціночна (ринкова) вартість його ліквідаційної маси затверджена рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 088/15 від 16.04.2015 складає 4 702 556,57 грн. Незалежну оцінку було проведено компанією ТОВ «Центр оцінки власності «ПАРЕТО».

Недостатність майна ПАТ «МЕЛІОР БАНК» для покриття вимог кредиторів банку склала 77 947 028,59 грн.

01.02.2019 року до Єдиного державного реєстру було внесено запис №0054090 про припинення ПАТ «МЕЛІОР БАНК».

За наслідками завершення ліквідаційної процедури, розмір незадоволених вимог кредиторів склав 80 214,07 грн.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до змісту частин 1-3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди.

Відповідний висновок міститься, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц.

Тому спростування цієї вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить у цій справі стягнути з відповідачів солідарно шкоду, заподіяну ними банку як керівниками цього банку (в тому числі членами кредитного комітету), тобто йдеться про підстави та умови застосування відповідальності членів органів юридичної особи перед юридичною особою.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Також статтею 89 Господарського кодексу України передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:

- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;

- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;

- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;

- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;

- іншими винними діями посадової особи.

Статтею 63 Закону "Про акціонерні товариства" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - станом на 2014 рік) визначено, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі, якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

Цими положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17 зазначив, що згідно з вимогами статті 92 Цивільного кодексу України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

Аналогічні висновки зроблені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17.

Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.

Таким чином, при застосуванні статті 92 Цивільного кодексу України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.

Водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18). Щодо обставин справи, які входять до предмету доказування у цій справі

Враховуючи вищевикладене, предметом доказування у цій справі є:

1) персональний склад органів управління Банку на момент ухвалення рішень про вчинення сумнівних правочинів; дати обрання / призначення та звільнення з посади кожного з відповідачів; належність відповідачів до керівників Банку; наявність у відповідачів статусу посадової особи акціонерного товариства, пов`язаної з Банком особи;

2) факт ухвалення рішення органом управління Банку про вчинення сумнівного правочину, персональний склад органу на момент ухвалення такого рішення, результати голосування кожного члена (за, проти, утримався); інші фактичні обставини ухвалення такого рішення на підставі яких документів (наданих контрагентом та внутрішніх документів банку) ухвалювалося рішення, чи була дотримана внутрішня процедура банку щодо погодження таких рішень, хід обговорення;

3) факт вчинення Банком сумнівного правочину (укладення договору);

4) факт виконання Банком сумнівного правочину (перерахування / отримання коштів, передання / отримання майна чи майнових прав);

5) факти протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності Банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики Банку, відсутність в Банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, дії відповідачів усупереч інтересам Банку тощо);

6) збитки Банку від конкретного правочину (балансова вартість активу на дату початку виведення Банку з ринку, розмір грошових коштів, фактично стягнутих за рішенням суду та включених до ліквідаційної маси, оціночна вартість активу, визначена незалежним оцінювачем у процедурі ліквідації, вартість продажу такого активу в процесі ліквідації Банку) та їх причини;

7) розмір недостатності майна Банку для розрахунків з кредиторами (як мінімальний розмір збитків Банку та шкоди, завданої кредиторам Банку невиваженою інвестиційною політикою, ризикованою кредитною діяльністю, бездіяльністю відповідачів, що призвело до неплатоспроможності та ліквідації Банку).

Щодо норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів зауважує, що позивач ґрунтує свої вимоги з посиланням зокрема на статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статтю 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність»

Щодо редакцій норм статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 58 Закону "Про банки і банківську діяльність", які мають бути застосовані до спірних правовідносин слід зазначити, що вищевказані статті за своєю правовою природою містять як норми матеріального, так й норми процесуального права, про що зокрема зазначено у практиці Верховного Суду (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18 та від 28.10.2021 у справі № 910/9851/20)

До норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави такої відповідальності та її розмір. Тоді як до процесуальних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності.

Порядок дій позивача як ліквідатора Банку, в тому числі вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів Банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування шкоди до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання до суду є процесуальною, процедурною нормою.

Відповідно, до правовідносин, у яких бере участь Фонд як ліквідатор неплатоспроможного Банку (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з Банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з Банком осіб, звернення з позовом до суду) мають застосовуватись редакції ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.58 Закону "Про банки та банківську діяльність", що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.

Фонд звернувся до суду з цим позовом 02.04.2021.

Відповідно стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та стаття 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" у частинах, які визначають порядок здійснення процедурних питань, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на 02.04.2021.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (ч.ч. 1-3 ст. 11 ГПК України).

Частиною першою статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 5 ЦК України "Дія актів цивільного законодавства у часі" визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (висновок Верховного Суду України у постанові від 02.12.2015 у справі №3-1085гс15).

Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 №3-рп/2001).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзац 4 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

В рішеннях Конституційного Суду України неодноразово досліджувалися випадки застосування статті 58 Конституції України про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів. Так, відповідно до висновку Конституційного Суду, викладеного у Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99, зазначений конституційний принцип про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб, у випадках коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотньої дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Подібні за змістом висновки наведені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 911/956/17.

З огляду на те, що норми статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та статті 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі (ст. 58 Конституції України).

Таким чином, при визначенні підстав відповідальності та кола осіб, які можуть бути притягнуті до такої відповідальності, суд повинен керуватися тією нормою, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме вчинення пов`язаними з банком особами дій, що спричинили банку збитки.

У цій справі № 904/3867/21 спірні правовідносини (рішення кредитного комітету та спостережної ради щодо укладення спірних кредитних договорів та укладення цих договорів) виникли у 2014 році.

Відповідно стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та стаття 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" у частинах, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави та розмір відповідальності, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на 2014 рік.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та частин четвертої - шостої статті 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" стосовно процесуального чи матеріального характеру цих норм викладений в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18 та від 28.10.2021 у справі № 910/9851/20.

При цьому подальші зміни, які вносилися Законами України до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 58 Закону "Про банки і банківську діяльність" не містили прямої вказівки щодо можливості надання нормам цих статей зворотної дії в часі та застосування до спірних правовідносин, що виникли до цього.

За таких умов, твердження апелянта про те, що хоча він і звернувся до суду в квітні 2021 року, при розгляді справи повинні бути враховані норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час розгляду справи, визнаються апеляційним судом безпідставними.

Щодо визначення позивачем суб`єктного складу відповідачів, слід наголосити на тому, що про правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків йдеться в Законі України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до частини першої статті 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - станом на 2014 рік) керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління (ради директорів), головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку.

Згідно із частинами другою та третьою статті 37 Закону України "Про банки і банківську діяльність" органом управління банку є загальні збори учасників, спостережна рада, правління (рада директорів) банку. Органом контролю банку є ревізійна комісія та внутрішній аудит банку.

Відповідно до статті 39 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до функцій спостережної ради банку належать контроль за діяльністю правління (ради директорів) банку, інші повноваження щодо контролю діяльності банку.

За змістом статті 40 Закону України "Про банки і банківську діяльність" правління банку здійснює управління поточною діяльністю банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності банку; правління несе відповідальність за ефективність його роботи згідно з принципами та порядком, встановленими статутом банку, рішеннями загальних зборів учасників і спостережної ради банку. У межах своєї компетенції правління (рада директорів) діє від імені банку, підзвітне загальним зборам учасників та спостережній раді банку. Правління (рада директорів) банку діє на підставі положення, що затверджується загальними зборами учасників чи спостережною радою банку. Голова правління (ради директорів) банку керує роботою виконавчого органу та має право представляти банк без доручення.

Статтею 43 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані:

- ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків;

- приймати рішення в межах наданих повноважень;

- не використовувати службове становище у власних інтересах;

- забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади.

Стаття 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність" містить вимоги щодо управління ризиками банку. Банк зобов`язаний з урахуванням специфіки його роботи створити адекватну систему управління ризиками, яка має забезпечувати на постійній основі виявлення, вимірювання, контроль і моніторинг усіх видів ризиків за всіма напрямами діяльності банку на всіх організаційних рівнях та бути адекватною ризикам, що приймаються банком.

Банк зобов`язаний утворити постійно діючий підрозділ з управління ризиками, в якому зосереджені функції з управління ризиками та який відповідає за розроблення, впровадження внутрішніх положень і процедур управління ризиками, інформує керівництво про ризики, прийнятність їх рівня та надає пропозиції щодо необхідності прийняття керівництвом відповідних рішень.

Для забезпечення додаткових заходів з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема:

- кредитний комітет, який щомісячно оцінює якість активів банку та готує пропозиції щодо формування резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення;

- комітет з питань управління активами та пасивами, який щомісячно розглядає собівартість пасивів та прибутковість активів і приймає рішення щодо політики відсоткової маржі, розглядає питання відповідності строковості активів та пасивів та надає відповідним структурним підрозділам банку рекомендації щодо усунення розбіжностей у часі, що виникають;

- тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів.

Апеляційний суд зауважує, що Фонд гарантування звернувся з позовом до:

- ОСОБА_15 (Голова Спостережної ради, власник істотної участі та контролер банку через компанію ТОВ «КРИАН»);

- ОСОБА_16 (заступник Голови Спостережної ради);

- ОСОБА_17 (член Спостережної ради);

- ОСОБА_18 (голова Правління, член Кредитного комітету);

- ОСОБА_19 (заступник голови Правління, голова Кредитного комітету);

- ОСОБА_20 (член Правління, член Кредитного комітету, головний бухгалтер);

- ОСОБА_21 (заступник Голови Кредитного комітету, начальник управління цінних паперів).

На підтвердження посадового становища цих осіб позивачем надані копії протоколів засідання спостережної ради та засідання кредитного комітету (т. 1 а.с. 56-59, 85-88, 105-108, 126-129, 164-165, т. 2 а.с. 1-2).

Власником 100 % акцій ПАТ «МЕЛІОР БАНК» було ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КРИАН» ().

В свою чергу, ОСОБА_1 належить 75% статутного капіталу ТОВ «КРИАН».

Як на підставу визначення відповідачів заподіювачами шкоди позивач посилався на приписи частин першої та другої статті 1166 і частини першої статті 1190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також частин п`ятої та шостої статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у редакції, чинній на момент подання позову, відповідно до яких пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України (далі - НБУ), здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції Закону до внесення змін від 02.03.2015р.), Фонд звертався до пов`язаних з ПАТ «МЕЛІОР БАНК» осіб (відповідачів у даній справі) з вимогами про відшкодування шкоди заподіяної банку рішеннями зазначених осіб про видачу кредитів групі пов`язаних між собою осіб на значні суми без належного забезпечення, що не мали економічного сенсу та були завідомо збитковими для банку.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 2 статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" для цілей цього Закону пов`язаними особами є керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку.

При цьому факт включення або не включення особи в перелік пов`язаних з банком осіб, який затверджується банком або комісією Національного банку України не має значення для визнання її пов`язаною з банком особою.

Тому, члени кредитного комітету вважаються пов`язаними з банком особами в силу положень Закону.

Слід зауважити, що у 2014 році члени кредитного комітету за відсутності у них статусу члена правління не належали до категорії керівників банку.

Поряд з цим, необхідно враховувати, що Законодавство про акціонерні товариства поширюється на Банк у частині, що не суперечить Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Так, відповідно до пункту 15 частини 1 статті 2 Закону України "Про акціонерні товариства" посадові особи органів акціонерного товариства - є фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Такі посадові особи можуть притягатися до відповідальності перед товариством на підставі статті 63 вказаного Закону.

Таким чином, члени кредитного комітету, які не входили до складу правління, є посадовими особами акціонерного товариства, якщо утворення кредитного комітету передбачено статутом відповідного банку.

Відсутність у відповідачів статусу керівника банку чи посадової особи акціонерного товариства протягом періоду коли вони приймали управлінські рішення, не виключає застосування статей 92, 1166 Цивільного кодексу України як правової підстави для відшкодування шкоди (подібні правові висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18 та від 14.09.2021 у справі № 910/11371/18).

Крім того, за змістом Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема з урахуванням статті 36 цього Закону, банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частинами п`ятою та сьомою статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній станом на 2014 рік) було закріплено, що банк зобов`язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених НБУ вимог щодо концентрації ризиків. Банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.

Вимоги до діяльності банків встановлює Інструкція про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затверджена постановою Правління НБУ від 28.08.2001 №368 (далі - Інструкція №368). Метою регулювання діяльності банків в Інструкції №368 зазначено забезпечення стабільної діяльності банків та своєчасне виконання ними зобов`язань перед вкладниками, а також запобігання неправильному розподілу ресурсів і втраті капіталу через ризики, що притаманні банківській діяльності. Інструкція (в редакції, що діяла протягом 2012-2013 років) встановлює нормативи ліквідності, кредитного ризику та інвестування, яких мають дотримуватися банки протягом всього періоду своєї діяльності (розд. І).

Ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов`язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов`язаннями у зв`язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

У зв`язку з цим банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів зі збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

З метою контролю за станом ліквідності банків НБУ установлює такі нормативи ліквідності: миттєвої ліквідності (Н4), поточної ліквідності (Н5) та короткострокової ліквідності (Н6). Норматив миттєвої ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг високоліквідних активів для забезпечення виконання поточних зобов`язань протягом одного операційного дня. Норматив поточної ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг активів банку для забезпечення виконання поточного обсягу зобов`язань протягом одного календарного місяця. Норматив короткострокової ліквідності установлює мінімально необхідний обсяг активів для забезпечення виконання своїх зобов`язань протягом одного року.

Розділ VI Інструкції №368 встановлює нормативи кредитного ризику. До кредитних операцій належать активні операції банку, що пов`язані з наданням клієнтам залучених коштів у тимчасове користування (надання кредитів у готівковій або безготівковій формі, на фінансування будівництва житла та у формі врахування векселів, розміщення депозитів, проведення факторингових операцій, операцій репо, фінансового лізингу тощо) або прийняттям зобов`язань про надання коштів у тимчасове користування (надання гарантій, поручительств, авалів тощо), а також операції з купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів і від свого імені (включаючи андеррайтинг), будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми.

Кредитна діяльність банків пов`язана з кредитним ризиком або нездатністю контрагента виконувати частково або в повному обсязі свої зобов`язання згідно з угодою, тому банки зобов`язані оцінювати кредитоспроможність своїх контрагентів, вчасно ідентифікувати погані активи (тобто активи, за якими існує ймовірність отримання збитків), створювати необхідні резерви для списання безнадійних до погашення активів (пункт 1.1. розд. VI Інструкції №368).

Кредитоспроможність - наявність передумов для одержання кредиту і здатність повернути його. Кредитоспроможність позичальника визначається за показниками, що характеризують його здатність своєчасно розраховуватися за раніше одержаними кредитами, його поточне фінансове становище, спроможність у разі потреби мобілізувати кошти з різних джерел і забезпечити оперативну конверсію активів у ліквідні кошти.

Відповідно до Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою Правління НБУ від 25.01.2012 №23, банк розробляє та затверджує рішенням уповноваженого органу внутрішньобанківські положення щодо оцінки ризиків, формування та використання резервів за кожним видом фінансових активів, групою фінансових активів, дебіторською заборгованістю за господарською діяльністю банку та наданими фінансовими зобов`язаннями. Внутрішньобанківські положення розробляються банком з урахуванням законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, повинні містити методики та процедури, визначені в додатку 1 до цього Положення, які є обов`язковими і мінімально необхідними для оцінки ризиків (п. 1.7 гл.1. розд. І).

Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях.

Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення / здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо) (п.1.8 гл.1. розд.І).

Відсутність чи неподання внутрішньобанківських положень або кредитної документації (справи) для ознайомлення уповноваженим працівникам НБУ є підставою для негативних висновків щодо ефективності та/або адекватності системи управління ризиками в банку, а також застосування до банку заходів впливу в порядку, установленому нормативно-правовими актами НБУ (п.1.9 гл.1. розд.І).

Операції з видання кредитів, придбання банком облігацій (боргових цінних паперів), врахування векселя є кредитними операціями, ризиками за якими має управляти банк.

У Методичних рекомендаціях щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України зазначено, що обов`язок сумлінності вимагає від керівників приймати рішення на підставі всієї необхідної інформації, відповідальність за моніторинг дотримання банком законодавства України, а також за діяльністю банку як такою. Під час прийняття рішень керівники можуть покладатися на інформацію, що надається працівниками банку, однак ця можливість не звільняє їх від персональної відповідальності за прийняття незалежних рішень (п.2.4).

Стаття 42 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній на момент вчинення відповідачами дій) містить вимоги до керівників банків. Керівниками банку мають бути дієздатні фізичні особи, які відповідають таким вимогам: 1) наявність вищої економічної, юридичної освіти чи освіти у галузі управління залежно від займаної посади (ця вимога не застосовується до членів спостережної ради банку); 2) стаж роботи у банківській системі за відповідним фахом не менше трьох років (ця вимога не застосовується до членів спостережної ради банку); 3) бездоганна ділова репутація. Голова правління (ради директорів) та головний бухгалтер заступають на посаду після надання письмової згоди на це НБУ. Голова правління (ради директорів) банку та головний бухгалтер повинні мати попередній досвід керівної роботи у банках.

Керівники банку зобов`язані протягом усього часу, упродовж якого вони зберігають свій статус у банку, відповідати вимогам, встановленим цим Законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент вчинення відповідачами дій) Фонд мав право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів.

Ця ж норма (у редакції, чинній на момент подання позову) передбачала, що Фонд або уповноважена особа Фонду у разі, якщо оціночна вартість ліквідаційної маси банку, затвердженої Фондом, є меншою за вимоги кредиторів, які включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку з її вини шкоди, та пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, завданої банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом, Фонд звертається з такими вимогами до суду.

У постанові Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/11371/18 зазначено, що у період 2011-2014 років члени кредитного комітету за відсутності у них статусу члена правління не належали до категорії керівників банку. Однак, відповідно до пункту 12 частини першої статті 2 Закону України "Про акціонерні товариства" посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Такі посадові особи можуть притягатися до відповідальності перед товариством на підставі статті 63 Закону України "Про акціонерні товариства". Тобто, члени кредитного комітету, які не входили до складу правління, є посадовими особами акціонерного товариства, якщо утворення кредитного комітету передбачено статутом відповідного банку.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 зроблено висновок, відповідно до якого неплатоспроможність банку є наслідком як їх активних дій (ухвалення рішень, підписання договорів), так і пасивної бездіяльності. При цьому немає значення, на яку суму і які саме договори погодив чи підписав кожний з відповідачів.

Отже, оцінюючи у даній справі № 904/3867/21 управлінські рішення відповідачів на предмет їх обґрунтованості, розумності та відповідності інтересам ПАТ "МЕЛІОР БАНК" при здійсненні зазначених операцій з кредитування за 6-ма кредитними договорами, неплатоспроможних (як на думку позивача) позичальників, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Позовні вимоги до пов`язаних з банком осіб, які є посадовими особами органів управління банку, заявлені позивачем відповідно до статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та мають розглядатися разом у межах однієї справи.

Адже у випадку завдання шкоди банку діями його посадових осіб, внаслідок чого настала неплатоспроможність банку, які несуть солідарну відповідальність перед банком як члени органу (органів) управління, повний склад правопорушення можна встановити лише шляхом системного аналізу всієї сукупності дій чи бездіяльності посадових осіб, у тому числі дослідження проведених банківських операцій та їх впливу на фінансове становище банку в цілому.

Тобто, операції банку та їх наслідки для його платоспроможності не можна розглядати окремо.

Тому, аргументи відповідачів про те, що кожний із відповідачів займав особливе становище та мав власні функціональні обов`язки та працював в банківській установі у різні періоди часу, тому фактично неможливо застосовувати солідарну відповідальність до відповідачів зважаючи на міру та ступень відповідальності кожного з них, за відсутності доказів того, що підтверджували б їх пов`язаність, колегією суддів відхиляються.

Більше того, при визначенні належності відповідачів, суд першої інстанції керувався положеннями частини 5 статті 52 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції чинній на час прийняття відповідачами рішень щодо укладення кредитних угод - 2014 рік).

Як вже було зазначено, матеріалами справи підтверджується, що протягом 2014 року ОСОБА_1 займав посаду Голови Спостережної ради банку, а також був власником істотної участі та контролером банку через компанію ТОВ «КРИАН»; ОСОБА_2 займав посаду заступника Голови Спостережної ради; ОСОБА_3 був членом Спостережної ради; ОСОБА_4 займала посаду голови Правління та була членом Кредитного комітету; ОСОБА_5 займав посаду заступника голови Правління та голови Кредитного комітету; ОСОБА_6 була членом Правління, членом Кредитного комітету та займала посаду головного бухгалтера; ОСОБА_7 була заступником Голови Кредитного комітету та начальником управління цінних паперів.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є належними відповідачами по цій справі, оскільки відповідають критеріям, встановленим у частині 5 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції чинній на час прийняття відповідачами рішень щодо укладення кредитних угод - 2014 рік), з чим погоджується й апеляційний суд.

Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що ОСОБА_7 , яка була заступником голови кредитного комітету та займала посаду начальника управління цінних паперів банку не є належним відповідачем по цій справі, оскільки посада, яку вона займала, не відповідає критеріям, встановленим статтею 52 Закону України статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції чинній на час прийняття відповідачами рішень щодо укладення кредитних угод - 2014 рік), з огляду на правову позицію, наведену у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 910/12930/18 та від 14.09.2021 у справі № 910/11371/18, про те, що відсутність у відповідачів статусу керівника банку чи посадової особи акціонерного товариства протягом періоду коли вони приймали управлінські рішення, не виключає застосування статей 92, 1166 Цивільного кодексу України як правової підстави для відшкодування шкоди.

З огляду на що, відсутність у ОСОБА_7 статусу члена правління ПАТ «МЕЛІОР БАНК», тобто її неналежність до категорії керівників банку, не позбавляє можливості притягнення її до відповідальності перед товариством на підставі статті 63 Закону України "Про акціонерні товариства", адже будучи заступником голови кредитного комітету, члени якого не входили до складу правління, вона є посадовою особою Акціонерного товариства, оскільки утворення кредитного комітету було передбачено статутом Банку та згідно пояснень відповідачів-4,5,6,7, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, права, обов`язки, повноваження та відповідальність Кредитного комітету та його членів визначалися «Положенням про Кредитний комітет ПАТ «МЕЛІОР БАНК»».

Відтак, доводи апелянта в цій частині апеляційної скарги є обгрунтованими й апеляційний суд погоджується з тим, що визначений позивачем склад відповідачів, є належним та останні можуть бути притягнуті до цивільно-правової відповідальності у випадку документального підтвердження Фондом наявності складу цивільного правопорушення, доведення розміру шкоди, протиправної поведінки осіб, які визначені відповідачами, причинно-наслідкового зв`язку між діями та визначеною Фондом сумою шкоди та встановленням судом вини цих осіб у заподіянні шкоди.

При цьому щодо позовних вимог до ОСОБА_2 , колегія суддів звертає увагу, що в судовому засіданні 31.08.2021 представником відповідачів було подано до суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 (т. 4 а.с. 93).

Апелянт ставить під сумнів відповідність поданої копії свідоцтва, проте не надає суду будь-яких належних доказів на спростування наведеної в ньому інформації.

Так само, посилаючись на наявність спадкоємця/правонаступника відповідача-2, скаржник не надав суду жодного доказу їх існування, тобто його твердження не мають під собою документального підтвердження.

Як передбачено ч. 1 ст. 52 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Слід зауважити, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 2 ст. 86 ГПК України).

При цьому суд керується стандартом доказування "вірогідності доказів", фактично закріпленим у статті 79 ГПК України, відповідно до якого, з урахуванням наданих сторонами доказів на підтвердження тієї чи іншої обставини, докази надані однією зі сторін переважають доводи іншої сторони, що дозволяє суду дійти висновку про те, що факт скоріше мав місце, ніж навпаки.

За таких умов, апеляційний суд доходить висновку про більшу вірогідність обставин щодо настання смерті ОСОБА_2 та відсутності в останнього спадкоємця, до якого б перейшов обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем в порядку ч. 1 ст. 1231 ЦК України, що відповідно позбавляє суд можливості здійснити процесуальне правонаступництво шляхом залучення до участі у справі правонаступника відповідача-2, відомості про існування якого є непідтвердженими належними доказами та не встановлені судом.

Отже, аргументи в цій частині апеляційної скарги обґрунтовано відхиляються судом апеляційної інстанції.

Надаючи оцінку обставинам справи щодо укладення ПАТ «МЕЛІОР БАНК» кредитних договорів, колегія суддів зважає на те, що, на думку позивача, відповідачами спільно було прийнято недобросовісні та надмірно ризиковані рішення про кредитування ПП «СВ-ПРОМХІМ ПОСТАВКА», ПП «ДНІПРОТЕХ КТ», ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС», ТОВ «МЕДІАН ФАРМ», ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» та ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП» без належного забезпечення, що завдало Банку шкоди.

У зв`язку з чим, суду належить з`ясувати обставини щодо укладення ПАТ «МЕЛІОР БАНК» відповідних кредитних договорів та їх виконання.

18.06.2014 року між банком та ПП «СВ-ПРОМХІМПОСТАВКА» було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №0/ЮКЛ/21/14. Згідно зазначеного договору Банк встановив Позичальнику кредитний ліміт в розмірі 44 000 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 17.12.2014 року. Кредит було забезпечено порукою ТОВ «ПОЛІКС»

Рішення щодо кредитування ПП «СВ-ПРОМХІМПОСТАВКА» було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та оформлено відповідним протоколом № 53 від 18.06.2014 року, а також на засіданні Спостережної ради у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оформлено Протоколом № 28 від 18.06.2014 року.

Також, 01.10.2014 року між Банком та ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» було укладено договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/21/14/ЮЗС2, предметом якого є забезпечення вимог Банку, що випливають з Кредитного договору. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 3 548 023,65 грн, що були розміщені Заставодавцем в ПАТ «МЕЛІОР БАНК» згідно договору ПАТ «МЕЛІОР БАНК» банківського вкладу №14/ЮДР/052/14 від 30.09.2014 року.

В процедурі банкрутства 25.07.2015 було припинено ПП «СВ-ПРОМХІМПОСТАВКА», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2451/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 44 865 201,87 грн - 4 черга, та 5 557 496,88 грн - 6 черга).

В процедурі банкрутства 08.08.2015 було припинено ТОВ «ПОЛІКС», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2182/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 114 987 438,92 грн - 4 черга, та5 821 850,46 грн - 6 черга).

Також, 24.07.2015 в процедурі банкрутства було припинено ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2181/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 27 843 638,61 грн - 4 черга, та 175 810,44 грн - 6 черга).

22.07.2014 між Банком та ПП «ДНІПРОТЕХ КТ» було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №0/ЮКЛ/30/14. Згідно зазначеного договору Банк встановив Позичальнику кредитний ліміт в розмірі 41 000 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 17.12.2014 року. Кредит було забезпечено порукою директора ПП «ДНІПРОТЕХ КТ» ОСОБА_11 .

Рішення щодо кредитування ПП «ДНІПРОТЕХ КТ» було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та оформлено відповідним протоколом № 85 від 22.07.2014 року, а також на засіданні Спостережної ради у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оформлено Протоколом № 52 від 22.07.2014 року.

Також, 28.08.2014 між Банком та ПП «ДНІПРОТЕХ КТ» було укладено Договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/30/14/ЮЗС2, предметом якого є забезпечення вимог Банку, що випливають з Кредитного договору. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 5 226 499,55 грн, що були розміщені Заставодавцем в ПАТ «МЕЛІОР БАНК» згідно договору ПАТ «МЕЛІОР БАНК» банківського вкладу № 14/ЮДР/046/14 від 28.08.2014 року. Поруку директора ПП «ДНІПРОТЕХ КТ» ОСОБА_11 - припинено.

В процедурі банкрутства 22.07.2015 було припинено ПП «ДНІПРОТЕХ КТ», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2187/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 41 000 000,00 грн та 32 170 095,87 грн - 4 черга, та 276 579,15 грн. - 6 черга).

25.07.2014 року між Банком та ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС» було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/33/14. Згідно зазначеного договору Банк встановив Позичальнику кредитний ліміт в розмірі 42 000 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 24.07.2015 року. Кредит було забезпечено порукою ТОВ «ПОЛІКС».

Рішення щодо кредитування ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС» було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та оформлено відповідним протоколом № 89 від 25.07.2014 року, а також на засіданні Спостережної ради у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оформлено Протоколом № 55 від 25.07.2014 року.

01.10.2014 між Банком та ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС» було укладено Договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/33/14/ЮЗС1, предметом якого є забезпечення вимог Банку, що випливають з Кредитного договору. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 4 100 000,00 грн, що були розміщені Заставодавцем в ПАТ «МЕЛІОР БАНК» згідно договору банківського вкладу №14/ЮДР/051/14 від 30.09.2014 року.

В процедурі банкрутства 14.07.2015 було припинено ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2185/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 45 387 221,13 грн - 4 черга, та 223 123,50 грн - 6 черга).

01.08.2014 року між Банком та ТОВ «МЕДІАН ФАРМ» було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №0/ЮКЛ/35/14. Згідно зазначеного договору Банк відкрив Боржнику відновлювальну кредитну лінію в розмірі 22 000 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 23.01.2015 року.

При цьому 01.08.2014 року між Банком та ПП «ДНІПРОТЕХ КТ» було укладено Договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/35/14/ЮЗС1. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 5 150 724,51 грн, що були розміщені Заставодавцем в ПАТ «МЕЛІОР БАНК» згідно договору ПАТ «МЕЛІОР БАНК» банківського вкладу № 14/ЮДР/041/14 від 25.07.2014 року.

Зазначене рішення щодо кредитування ТОВ «МЕДІАН ФАРМ» було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та оформлено відповідним протоколом № 95 від 30,07.2014 року, а також на засіданні Спостережної ради у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оформлено Протоколом № 57 від 30.07.2014 року.

В процедурі банкрутства 24.07.2015 було припинено ТОВ «МЕДІАН ФАРМ», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2186/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 23 080 967,06 грн - 4 черга, та 1 981 899,40 грн - 6 черга).

02.09.2014 року між Банком та ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/40/14. Згідно зазначеного договору Банк встановив Позичальнику кредитний ліміт в розмірі 43 000 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту 01.09.2015 року. Кредит було забезпечено порукою ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП».

Рішення щодо кредитування ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та оформлено відповідним протоколом № 128 від 02.09.2014 року, а також на засіданні Спостережної ради у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оформлено Протоколом № 71 від 02.09.2014 року.

30.09.2014 між Банком та ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» було укладено Договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/40/14/ЮЗС2, предметом якого є забезпечення вимог Банку, що випливають з Кредитного договору. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 5 299 379,81 гривень, що були розміщені Заставодавцем в ПАТ «МЕЛІОР БАНК» згідно договору ПАТ «МЕЛІОР БАНК» банківського вкладу № 14/ЮДР/048/14 від 08.09.2014 року.

В процедурі банкрутства 24.07.2015 було припинено ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2181/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 27 843 638,61 грн - 4 черга, та 175 810,44 грн - 6 черга).

В процедурі банкрутства 06.08.2015 було припинено ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (справа № 904/2184/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 55 889 615,39 грн - 4 черга, та 350 749,08 грн - 6 черга).

29.09.2014 між Банком та ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП» було укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії № 0/ЮКЛ/46/14. Згідно зазначеного договору Банк встановив Позичальнику кредитний ліміт в розмірі 28 000 000,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16% річних та кінцевим терміном повернення кредиту 18.09.2015 року. Кредит було забезпечено порукою ТОВ «ТД СТАНДАРТ ПЛЮС».

Рішення щодо кредитування ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП» було прийнято на засіданні Кредитного комітету у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та оформлено відповідним протоколом №137 від 19.09.2014 року, а також на засіданні Спостережної ради у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та оформлено Протоколом № 73 від 19.09.2013 року.

Також, 01.10.2014 між Банком та ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП» було укладено Договір застави майнових прав за депозитним договором № 0/ЮКЛ/46/14/ЮЗС1, предметом якого є забезпечення вимог Банку, що випливають з Кредитного договору. Забезпеченням виступило право вимоги на грошові кошти в розмірі 2 500 000,00 грн, що були розміщені Заставодавцем в ПАТ «МЕЛІОР БАНК» згідно договору ПАТ «МЕЛІОР БАНК» банківського вкладу № 14/ЮДР/054/14 від 30.09.2014 року.

В процедурі банкрутства 06.08.2015 було припинено ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП», ліквідатор - Рудницький Олександр Станіславович (№ 904/2184/15, грошові вимоги ПАТ «МЕЛІОР БАНК» визнано в розмірі 55 889 615,39 грн - 4 черга, та 350 749,08 грн - 6 черга).

Позивач зазначає, що спільні рішення членів Кредитного комітету ПАТ «МЕЛІОР БАНК» ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а також членів Спостережної ради Банку ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про кредитування ПП «СВ-ПРОМХІМ ПОСТАВКА», ПП «ДНІПРОТЕХ КТ», ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС», ТОВ «МЕДІАН ФАРМ», ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» та ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП» без належного забезпечення явно протирічило інтересам Банку і є недобросовісним, а також завдали Банку збитки в розмірі 213 849 977,67 грн.

Крім того, позивач стверджує, що усі вищеперелічені компанії є фіктивними.

З даного приводу, апеляційний суд звертає увагу на те, що Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає активи як ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому.

Економічна вигода - потенційна можливість отримання підприємством грошових коштів від використання активів.

В матеріалах справи містяться подані ПАТ «МЕЛІОР БАНК» до Національного банку України: Звіти за 1-4 квартали 2014 року, в тому числі Звіти про прибутки і збитки та інший сукупний дохід (Звіт про фінансові результати) за 1-4 квартали 2014 року; Звіти про фінансовий стан (Баланс) за 1-4 квартали 2014 року (т. 3 а.с. 116-135).

Вказані документи, зокрема, підтверджують виконання Банком вимог чинного законодавства та факт сплати за кредитами усіма позичальниками в обумовленому порядку і строки.

Ці обставини засвідчив сам Фонд в своїх письмових поясненнях (т. 4 а.с. 102-103), зокрема зазначивши: « 2. Щодо заборгованості зі сплати процентів за користування кредитами, яка малась станом на 09.10.2014, за кожним із Договорів (примітка суду: укладених з ПП «СВ-ПРОМХІМ ПОСТАВКА», ПП «ДНІПРОТЕХ КТ», ТОВ «СТАЛЬАВТОТРАНС», ТОВ «МЕДІАН ФАРМ», ТОВ «КОМПЛЕКС СИСТЕМИ» та ТОВ «ВЕРІЛ ГРУП»), слід зазначити, що станом на 09.10.2014 заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками по таких позичальниках була відсутня».

Докази оплати відсотків за користування кредитами згаданими позичальниками також підтверджуються виписками по особовим рахункам в банку (т. 4 а.с. 104-194).

Відтак, за наявними матеріалами справи, апеляційний суд позбавлений можливості за відсутності належних доказів, зокрема висновків експертів тощо, вважати, що фінансові операції за вказаними позивачем кредитними договорами призвели до виникнення збитків банку, оскільки такі виконувались належним чином та приносили дохід банку у вигляді відсотків за користування кредитом. Натомість, ні позивач, ні інші учасники справи не клопотали перед судом про призначення судової економічної експертизи.

Крім того, статтею 70 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» передбачено проведення зовнішнього аудиту банківської діяльності.

Банк та аудиторська фірма зобов`язані надавати Національному банку України на його вимогу пояснення, у тому числі письмові, з питань зовнішнього аудиту банку. Національний банк України має право вимагати від банку розширення предмета аудиторської перевірки в порядку та обсягах, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Банк зобов`язаний у порядку та за вимогами, визначеними нормативно-правовими актами Національного банку України, надати Національному банку України аудиторський висновок та інші документи за результатами аудиту.

Аудиторська фірма зобов`язана повідомити Національний банк України про виявлені під час проведення аудиторської перевірки та надання інших аудиторських послуг викривлення показників фінансової звітності, порушення та недоліки в роботі банку, що можуть призвести до його неплатоспроможності, у тому числі значних втрат регулятивного капіталу банку.

Також, відповідно до статті 71 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» кожний банк є об`єктом інспекційної перевірки уповноваженими Національним банком України особами. Перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

Отже, до моменту запровадження 09.10.2014 року Тимчасової адміністрації в Банку нагляд та контроль для вжиття заходів профілактичного та превентивного характеру, направлених на покращення фінансової спроможності Банку здійснював Національний банк, а тому був відповідальним за фінансову стабільність Банку та забезпечення інтересів вкладників і кредиторів Банку.

З`ясування вказаних обставин має важливе значення для повного та об`єктивного розгляду даної справи.

Так, упродовж 2013-2014 років ПАТ «МЕЛІОР БАНК» неодноразово перевірялось Національним банком України, про що свідчать:

- Довідка про виїзну планову позапланову перевірку ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області від 25.09.2014 року (т. 3 а.с. 38-42);

- Акт планової виїзної перевірки ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області від 26.06.2014 року (т. 2 а.с. 219-250, т. 3 а.с. 1-13);

- Довідка про перевірку ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області від 25.10.2013 року (т. 3 а.с. 47-52);

- Довідка про планову інспекційну перевірку ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області від 25.10.2013 року (т. 3 а.с. 56-85);

- Довідка про планову комплексну перевірку ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Національним банком України від 24.10.2013 року (т. 3 а.с. 27-33);

- Довідка щодо інспектування ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області від 24.10.2013 року (т. 3 а.с. 20-26);

- Довідка щодо інспектування ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області від 17.10.2013 року (т. 3 а.с. 17-19);

- Довідка щодо інспектування ПАТ «МЕЛІОР БАНК» Управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області від 08.10.2013 року (т. 3 а.с. 13-16);

- Звіт про інспектування ПАТ «МЕЛІОР БАНК» за період з 19.03.2012 по 01.10.2013 року від 14.11.2013 року № в/12-204/10445/БТ .

Копії зазначених документів були долучені відповідачами до матеріалів справи.

Колегія суддів зауважує, що тематикою перевірок охоплювалось, в тому числі, надходження та прибутковість, ліквідність, управління активами та пасивами, інші показники діяльності банку, що також включали якість кредитного портфеля, порядок та методи його управлінням

При цьому під час проведених перевірок та інспектувань службовими особами Національного банку України вивчилось й кредитування за договорами, що є предметом позову.

За результатами проведених контрольних заходів було констатовано, що якість здійснених перевірок службою внутрішнього аудиту та послідуючого контролю обліку доходів та витрат банку задовільна.

Національним банком України також встановлено, що структура застави за ступенем ліквідності є достатньою, сукупний рівень ризику є помірним, а напрямок його зміни є стабільним.

У згаданих документах уповноваженими особами НБУ зазначено, що ПАТ «МЕЛІОР БАНК» протягом періоду інспектування дотримано вимоги банківського законодавства та нормативно-правових актів Національного банку в частині дотримання нормативів кредитного ризику та інвестування, а система внутрішнього контролю банку є задовільною.

Крім того, як вбачається з Постанови Правління Національного банку України № 648/БТ від 09.10.2014 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "МЕЛІОР БАНК" до категорії неплатоспроможних» причиною віднесення банку до категорії неплатоспроможних були не спірні кредитні угоди, а те, що банком не вживаються достатні заходи для запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та здійснюється ризикова діяльність, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку (далі - ризикова діяльність).

За результатами позапланової перевірки НБУ було виявлено, що ПАТ "МЕЛІОР БАНК" здійснило фінансові операції, які містять ризики використання послуг банку для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму (далі - ризикові операції), а саме: за період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно) ПАТ "МЕЛІОР БАНК" видано фізичним особам з їх поточних рахунків кошти готівкою в національній валюті на загальну суму, що становить більше ніж 843 млн. гри., із них - 178 фізичним особам на загальну суму, що становить більше ніж 667 млн. грн.

За період з 01 січня до 15 вересня 2014 року (включно) ПАТ "МЕЛІОР БАІЦС видало ТОВ «ВЕЛОР ІНВЕСТ» ТОВ «ТД ДЕМОС», ТОВ "АКЦЕНТ-ТРЕЙД" з їх поточних рахунків коштів готівкою в національній валюті на вищезазначені цілі на загальну суму більше ніж 3 млрд. грн., із них -вищезазначеним трьом юридичним особам на загальну суму більше ніж 2 млрд. грн.

Відтак, апеляційний суд доходить висновку, що спірні кредитні угоди не були підставою для початку процедури тимчасової адміністрації банку.

До того ж позивач не надав суду доказів того, що станом на день запровадження тимчасової адміністрації за спірними кредитними договорами обліковувалась кредиторська заборгованість, а навпаки спростовував це в наданих суду поясненнях (т. 4 а.с. 102-103),

Більше того, відповідно до умов спірних кредитних договорів станом на дату запровадження тимчасової адміністрації банку, строк повернення кредитних коштів ще не настав.

В світлі викладеного, з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та поданих доказів, у суду відсутні підстави вважати прийняті відповідачами управлінські рішення необґрунтованими, нерозумними та такими, що не відповідали інтересам ПАТ «МЕЛІОР БАНК».

У статті 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України.

При здійсненні банківського нагляду Національний банк України має право вимагати від банків та їх керівників, банківських груп, учасників банківських груп усунення порушень банківського законодавства, виконання нормативно-правових актів Національного банку України для уникнення або подолання небажаних наслідків, що можуть поставити під загрозу безпеку коштів, довірених таким банкам, або завдати шкоди належному веденню банківської діяльності. У разі якщо Національний банк України при здійсненні банківського нагляду дійшов висновку, що система управління ризиками банку є неефективною та/або неадекватною, банк зобов`язаний на вимогу Національного банку України невідкладно розробити та подати на погодження Національному банку України відповідний план заходів, спрямованих на усунення недоліків.

Отже, саме Національний банк України в межах виконання своїх безпосередніх функцій з банківського нагляду міг вчасно виявити та попередити проведення банком ризикових операцій, операцій з пов`язаними особами на умовах, що не є поточними ринковими, а також операцій з надання незабезпечених кредитів або кредитів, у яких вартість забезпечення не відповідає дійсності, тощо.

Апеляційний суд звертає увагу, що висновки Довідок про інспектування/перевірки за 2013, 2014 роки фактично спростовують доводи скаржника щодо недобросовісності дій керівників банку (відповідачів) та завдання збитків за матеріалами кредитних справ.

Крім того, відповідно до наданих до матеріалів справи висновків про визначення рейтингових оцінок, ПАТ «МЕЛІОР БАНК» був фінансово привабливою структурою, зокрема, у вересні 2014 року згідно Висновку про визначення рейтингових оцінок № MELIB-КРП-010-ОН категорія кредитного рейтингу ПАТ «МЕЛІОР БАНК» становила - «інвестиційний»; рівень кредитного рейтингу - uaBBB (тобто характеризується достатньою кредитоспроможністю порівняно з іншими українськими позичальниками або борговими інструментами), пояснення ст. 2 висновку.

Прогноз рейтингу - позитивний, що вказує на наявність передумов для підвищення рейтингу в найближчій перспективі при збереженні позитивних тенденцій.

Таким чином, матеріалами справи також підтверджується, що до дати введення тимчасової адміністрації ПАТ «МЕЛІОР БАНК» розвивався, його рейтинг серед фінансових структур зростав, а сам Банк був прибутковим.

Дані обставини підтверджуються висновками рейтингового агентства НРА «Рюрік», що мають відповідну кваліфікацію та досвід в оцінці банківських установ за критеріями прозорості, спроможності кредитувати та фінансової надійності.

Слід наголосити, що при вирішенні питання відповідальності посадових осіб (відповідачів) перед юридичною особою (банком), апеляційний суд виходить із закріпленої презумпції, що посадові особи діяли в найкращих інтересах товариства та їх рішення були незалежними та обґрунтованими, їх фідуціарні обов`язки були виконані належним чином, оскільки позивачем не обґрунтовано, а судом першої інстанції не встановлено, у чому полягає протиправна поведінка як кожного відповідача, так і спільна неправомірна поведінка усіх відповідачів, до яких заявлені солідарні вимоги; позивачем жодним чином не обґрунтовано наявності спільного протиправного умислу в діях усіх відповідачів, спрямованого на настання неплатоспроможності Банку; позивачем не доведено, що "неадекватна оцінка" фінансового стану окремих позичальників, неправильне визначення стану обслуговування боргу, тощо, були наслідками саме умислу всіх без винятку відповідачів, а не наслідками необережності окремих посадових осіб Банку.

Відповідачі в межах наданим їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків спростували доводи та докази позивача та навели обставини та доводи, які вказують про відсутність підстав для їх відповідальності, а позивач не довів неправомірність рішень та дій відповідачів або вчинення ними неправомірної діяльності в указаний період, а також не зміг пояснити негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розміру майнових втрат, пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за звичайним правилом, кредитний ризик притаманний усім видам банківської діяльності, де результат залежить від діяльності контрагента, емітента або позичальника. Він виникає щоразу, коли банківська установа надає кошти, бере зобов`язання щодо їх надання, інвестує кошти або іншим чином ризикує ними відповідно до укладених угод. Кредитний ризик поєднує в собі такі ризики, як стратегічний ризик, валютний ризик, процентний ризик, ринковий ризик, ризик держави тощо.

Відповідачі зазначали про ці обставини та підтвердили їх результатами проведених НБУ інспекційних перевірок, висновками незалежних експертів та фінансовою звітністю, які вказували на те, що Банк мав показник капіталу достатній для виконання нормативних та ліцензійних вимог, задовільний стан активів та управління ними, достатній рівень ліквідності, дотримувався обов`язкових нормативів. Якість управління, досвідченість, компетентність та обізнаність керівництва банку знаходилась на належному рівні.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Банк мав право на видачу бланкових (незабезпечених) кредитів.

Так, відповідно до частини 6 статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів.

Відповідно до статті 73 цього Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать: 6) підвищення резервів на покриття можливих збитків за кредитами та іншими активами; 7) обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій; 8) заборона надавати бланкові кредити.

Матеріали справи не містять доказів того, що до банку було застосовано вищезазначені заходи впливу.

Тому, само по собі укладення банком бланкових кредитів не є порушенням чинного законодавства. Відповідно позивач повинен довести, що такий кредит видано з порушенням економічних нормативів, або видача бланкових кредитів була заборонена НБУ.

Відповідних доказів позивач суду не надав.

Відтак у Фонду відсутні підстави вказувати про те, що спірні кредитні угоди не відповідають чинному законодавству.

Разом з тим, необхідно зауважити, що Господарський суд Дніпропетровської області встановив, що Фонд/уповноважена особа Фонду не ухвалювали рішення про віднесення правочинів до нікчемних і не зверталися з відповідними позовними вимогами до компетентного суду. На думку відповідачів, це також свідчить про правомірність операцій і дійсність зазначених договорів.

Апеляційний суд зазначає, що виявлення нікчемних правочинів та застосування наслідків їх нікчемності потенційно може впливати на загальну вартість ліквідаційної маси і відповідно як збільшити, так і зменшити розмір непокритих активами банку вимог кредиторів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 відзначила, що невчинення Фондом таких дій, навіть якщо таке управлінське рішення було помилковим, не може свідчити про правомірність дій відповідачів, які призвели банк до неплатоспроможності, та бути підставою для звільнення їх від відповідальності.

Тому в даному випадку, слід погодитися з тезою скаржника про те, що дії щодо визнання спірних кредитних угод нікчемними або звернення до відповідних судів з позовами про визнання таких договорів недійсними не можуть свідчити про правомірність дій відповідачів, які призвели банк до неплатоспроможності.

Однак при цьому колегія суддів зважає на те, що тягар доведення неправомірності дій відповідачів покладається саме на позивача, й необхідність цього зумовлена тим, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідна наявність усіх елементів, що складають цивільне правопорушення, до складу яких входить й протиправна поведінка заподіювача шкоди.

В даній справі таких доказів матеріали справи не містять.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в провадженні Жовтневого відділу поліції знаходилось кримінальне провадження № 0001168 від 15.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України за заявою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про вчинення посадовими особами ПАТ «МЕЛІОР БАНК» при здійсненні операцій по рахунках банку. 30.12.2016 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження (т. 3 а.с. 136-148).

Статтею 89 Господарського кодексу України передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:

- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;

- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;

- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;

- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;

- іншими винними діями посадової особи.

Як вже зазначалось вище, встановленню у цій справі підлягають факти протиправної поведінки відповідачів (недотримання законодавства про банківську діяльність, нормативів діяльності Банку, індивідуальних приписів НБУ, обставини, що підтверджують невиваженість інвестиційної політики та ризикованість кредитної політики Банку, відсутність в Банку ефективної системи запобігання ризикам, порушення відповідачами фідуціарних обов`язків, дії відповідачів усупереч інтересам Банку тощо.

Апеляційний суд наголошує, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідачами під час прийняття рішень про намір укласти спірні кредитні договори або під час укладення таких договорів було не дотримано чинне законодавство, індивідуальні приписи НБУ, нормативи діяльності самого банку або допущено інші порушення. Усі доводи позивача зводяться до суб`єктивної оцінки дій відповідачів.

Окремо необхідно акцентувати увагу на тому, що згідно пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 1160 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 22 Цивільного кодексу України дає загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Визначення поняття збитків наводиться також у частині 2 статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття 225 Господарського кодексу України конкретизує, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відтак, збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

За загальним правилом розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуження майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо.

Якщо ж банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Тобто у цьому разі розмір недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів є мінімальною оцінкою шкоди, завданої банку. У такому разі відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд або уповноважена особа Фонду звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку; у разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Аналогічні правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18.

Колегія суддів вкотре наголошує, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідна наявність усіх елементів, що складають цивільне правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Відсутність хоча б одного елементу робить неможливим застосування відповідальності у вигляді збитків.

Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду.

Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).

Відтак, позивач повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань і завданими збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань.

Враховуючи положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відтак, право позивача вимагати на підставі частини 5 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування шкоди (збитків) не звільняє позивача від тягару доказування понесеної шкоди (збитків).

Відповідно до частини 5 статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.

Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку.

У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову.

Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

В даній справі на суму позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до пов`язаних із банком осіб впливають такі фактори: правочини, які списані за рахунок сформованих резервів банку; правочини, визнані Фондом нікчемними.

Однак, позивачем не було визначено структуру збитків для визначення обсягу персональної відповідальності кожної пов`язаної особи (відповідача) банку.

Більше того, як вже було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, під час здійснення процедури ліквідації банку встановлено, що розмір зобов`язань ПАТ «МЕЛІОР БАНК» відповідно до затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 113/15 від 22 травня 2015 Реєстру акцептованих вимог кредиторів вимоги кредиторів до Банку (з врахуванням змін згідно рішення Фонду № 3090 від 15.11.2018 року) становить 82 649 585,16 грн.

Оціночна (ринкова) вартість його ліквідаційної маси затверджена рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 088/15 від 16.04.2015 складає 4 702 556,57 грн. Незалежну оцінку було проведено компанією ТОВ «Центр оцінки власності «ПАРЕТО».

Недостатність майна ПАТ «МЕЛІОР БАНК» для покриття вимог кредиторів банку склала 77 947 028,59 грн.

01.02.2019 року до Єдиного державного реєстру було внесено запис №0054090 про припинення ПАТ «МЕЛІОР БАНК».

За наслідками завершення ліквідаційної процедури, розмір незадоволених вимог кредиторів склав 80 214,07 грн.

В свою чергу, варто наголосити, що у 2018 році Фонд звертався з позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа № 201/5489/18), в тому числі до тих самих відповідачів, що й у даній справі, де вказував, що реєстр акцептованих вимог складає 81 631 693,28 грн, натомість у позові, що розглядається, ця сума складає 82 649 585,16 грн.

Позивачем не пояснив суду виникнення даної розбіжності, як і відмінність в сумі недостатності майна для покриття вимог кредиторів, яка першочергово складала 76 929 136,71 грн (станом на 2018 рік), а за 3 роки збільшилася до 77 947 028,59 грн (стор. 3 позову).

Тобто за 3 роки від дати подання первісного позову до відповідачів до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (провадження у справі № 201/5489/18 було закрито ухвалою суду від 20.12.2019), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб самостійно збільшив розмір суми недостатності майна для покриття вимог кредиторів більш ніж на 1 млн грн без будь-яких обґрунтувань.

За таких умов, заявлена позивачем до стягнення сума шкоди є недоведеною належними доказами.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, апеляційний суд доходить висновку, що хоча судом першої інстанції й зроблено помилковий висновок в частині визначення кола осіб, що можуть бути притягнуті до цивільно-правової відповідальності (в частині, що стосується Малоух О.І.), водночас означене не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки в цілому, виходячи із встановлених обставин справи, підтверджених відповідними доказами, суд погоджується з висновком про те, що позивачем документально не підтверджено жодного елементу цивільно-правової відповідальності, не доведено розмір шкоди (збитків), якими діями відповідачів спричинена шкода (збитки), причинно-наслідковий зв`язок між їх діями і визначеною позивачем сумою шкоди (збитків).

Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до відповідачів, застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, оскільки їх вина у настанні неплатоспроможності банку не встановлена і не доведена.

Відтак, позивачем не надано доказів того, яка саме протиправна поведінка конкретної особи (порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку тощо), на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що потягла за собою шкоду (збитки), як і не доведено дійсний розмір завданої шкоди (збитків), з огляду на суперечність наведених даних.

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб без задоволення, та не вбачає правових підстав для скасування чи зміни рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі №904/3867/21, яке залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі № 904/3867/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2021 у справі №904/3867/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.06.2022

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко