ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2022 р. Справа№ 910/6104/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Гарбузюка Р.О. за довіреністю;

від відповідача:Когутенко М.Г. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2021 (повний текст складено 07.10.2021)

у справі № 910/6104/21 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про стягнення 702 994,98 грн,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - відповідач), у якому просило суд стягнути з відповідача 702 994,98 грн, у тому числі: 479 626,03 грн інфляційних втрат коштів та 223 368,95 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами був укладений договір №13-260-Н на купівлю-продаж природного газу від 04 січня 2013 року, за яким існувала переплата в сумі 3 841 431,71 грн. Відповідач вказану суму попередньої оплати не повернув, тому позивач 01.08.2018 направив вимогу про повернення попередньої оплати та в подальшому звернувся з позовом про її стягнення, який був задоволений постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18, однак кошти сплачені відповідачем лише 17.07.2020, тому позивачем нараховані інфляційні втрати кошти та три проценти річних за період з 09.08.2018 по 16.07.2020.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки, не вважається грошовим зобов`язанням в розумінні ст.625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому є помилковим нарахуванні інфляційних і процентів річних; розрахунок інфляційних втрат коштів є неправильним і їх розмір має бути на 27835,75 грн менше; позивачем не надано доказів щодо отримання відповідачем вимоги від 01.08.2018, тому неможливо визначити строк прострочення виконання цієї вимоги.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02 вересня 2021 року позов задоволено частково.

З Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" стягнуто на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" 451 790,36 грн інфляційних втрат коштів, 223368,95 грн - три проценти річних та 10 127,39 грн судового збору.

У іншій частині в позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки, не вважається грошовим зобов`язанням; судом враховані правові позиції Верховного Суду, які були прийняті не у подібних спорах; позивачем не надано доказів щодо отримання відповідачем вимоги від 01.08.2018; суд з власної ініціативи намагався отримати докази (щодо дати отримання вимоги); судом було ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами позовного провадження, однак справа була розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти їх задоволення, посилаючись на те, що зобов`язання повернути попередню оплату за непоставлений товар виникає наступного дня після спливу строку поставки, а не у зв`язку із направленням вимоги; укладений сторонами договорів в частині поставки природного газу діяв до 30.06.2015, тому строк повернення попередньої оплати настав 01.07.2015, а рішення суду в частині відмови у позові є помилковим; кошти були повернуті з простроченням, що є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України;

За клопотанням представника позивача судове засідання проводилось в режимі відеоконференції.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 січня 2013 року між ПАТ "Львівгаз", як покупцем, та ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-260-Н, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах договору (а.с.45-64).

У подальшому сторони неодноразово змінювали умови договору та продовжували строк поставки природного газу, зокрема, додатковою угодою №7 від 23.03.2015 встановили, що продавець передає покупцеві у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року газ в обсязі до 2 780 407,803 тис.куб.м.

Пунктом 6.1 договору, в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014, встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

Додатковою угодою №8 від 19.06.2015 сторони домовились вважати договір таким, що припинив дію в частині поставки природного газу з 01 липня 2015 року.

Також вказаною угодою сторони виклали статтю 11 договору у новій редакції, згідно якої договір діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

У грудні 2013 року позивач вчинив ряд односторонніх правочинів щодо зарахування зустрічних однорідних вимог із відповідачем, оформлених як заяви на загальну суму 5 296 631,00 грн, а саме: №1 на суму 460 591,49 грн, №2 на суму 555 198,45 грн, №4 на суму 1 435 257,44 грн, № 5 на суму 2 406 174,27 грн, №6 на суму 439 409, 35 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017 у справі №914/3703/15, було визнано заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 32 998 615,11 грн.

При цьому, Вищий господарський суд України виходив з презумпції правомірності односторонніх правочинів №№1, 2, 4, 5, 6, тому загальна сума заборгованості, яка підлягала стягненню за цим рішенням, була зменшена до 27701984,11 грн.

Після прийняття Вищим господарським судом України постанови від 09.11.2017 у справі №914/3703/15, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до суду з вимогою про визнання недійними односторонніх правочинів №№1, 2, 4, 5, 6.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.02.2014 у справі №914/166/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.09.2014 і постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2014, відмовлено у задоволенні позову ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Львівгаз" про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви №1 від 13.12.2013 щодо припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 460 591,49 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.03.2014 у справі №914/165/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.04.2014 і постановою Вищого господарського суду України від 02.07.2014, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" відмовлено у задоволенні позову до ПАТ "Львівгаз" про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви № 2 від 17.12.2013 щодо припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 555 198,45 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.03.2014 у справі №914/514/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2016 і постановою Вищого господарського суду України від 18.09.2014, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" відмовлено у задоволенні позову до ПАТ "Львівгаз" про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви №6 від 30.12.2013 щодо припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 439 409,35 грн.

Проте, постановами Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 у справах №914/162/14 та №914/163/14 були скасовані судові рішення Господарського суду Львівської області від 25.02.2014 з прийняттям нових рішень про задоволення позовних вимог ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про визнання недійсними односторонніх правочинів - заяви від 20.12.2013 №4 та №5 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суми 1 435 257,44 грн та 2 406 74,27 грн відповідно.

Постановою Верховного Суду від 13.11.2018 залишено без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 у справі №914/163/14.

Постановою Верховного Суду від 27.11.2018 змінено постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 у справі №914/162/14 шляхом виключення із її мотивувальної частини висновків про спірність вимог ПАТ "Львівгаз" під час розгляду справи судом і про обов`язок повторного доведення безспірності вимог у суді. В іншій частині постанову апеляційного суду залишено без змін.

01 серпня 2018 року позивач звернувся направив відповідачу вимогу за вих.№910-1, у якій просив повернути ПАТ "Львівгаз" попередню оплату за договором купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 в сумі 3841431,71грн (а.с.43). Факт направлення вимоги підтверджується копією поштової накладної від 01.08.2018 (а.с.44).

Оскільки відповідач вказані грошові кошти позивач не повернув, позивач звернувся до господарського суду з позовом про їх стягнення.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18, яка залишена без змін поставною Верховного Суду від 04.07.2019, позов було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 841 431,71 грн боргу.

При розгляді вказаної справи суди виходили з того, що грошові вимоги ПАТ "Львівгаз" до ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в сумі 32 998 615,11 грн є безспірними за рішеннями судів у справі №914/3707/15, звертаючи увагу на визнання в судовому порядку недійсними односторонніх правочинів - заяви №4 (від 20.12.2013 вих. №06-8121) про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 1 435 257,44 грн та заяви №5 (від 20.12.2013 вих. №06-8122) про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 2 406 174, 27 грн, суди дійшли висновку про наявність у ПАТ "НАК "Нафтогаз України" обов`язку з повернення ПАТ "Львівгаз" попередньої оплати в сумі 3 841 431,71 грн, як такої, що не підлягає повторному доведенню.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

11.04.2019 на виконання вказаної постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2019 у справі №910/11396/18 Господарським судом міста Києва були видані відповідні накази.

Позивач вказує, що відповідач зазначене судове рішення в справі №910/11396/18 виконав 17.07.2020, що підтверджується довідкою ПАТ "Банк "Кліринговий дім" № 02-01/01445 від 09.02.2021 (а.с.12).

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 479 626,03 грн інфляційних втрат коштів, нарахованих за період з вересня 2018 року по червень 2020 року та 223368,95 грн - 3% річних, нарахованих за період 09.08.2018 по 16.07.2020.

Заперечуючи проти позову, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, відповідач посилався на те, що спірні зобов`язання не є грошовими, невірний розрахунок та відсутність доказів отримання вимоги від 01.08.2018.

За наслідком розгляду даного спору, суд першої інстанції прийшов до висновку, що розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат коштів слід здійснювати за період з 01.09.2018 по 16.07.2020, у зв`язку із чим задовольнив позов частково - 451 790,36 грн інфляційних втрат коштів і 223368,95 грн - 3% річних.

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм процесуального права, на порушення яких посилається відповідач у апеляційній скарзі, апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Частиною 3 статті 12 ГПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 20 квітня 2021 року було вирішено відкрити провадження у справі та здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 липня 2021 року було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, починаючи зі стадії відкриття провадження та призначено підготовче засідання на 19.08.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19 серпня 2021 року було вирішено відкласти підготовче засідання у справі на 02.09.2021. Зі змісту протоколу судового засідання від 02.09.2021 вбачається, що судом було заслухано вступні слова представників позивача і відповідача, з`ясовано питання наявності заперечень щодо наявних у справі доказів, після чого суд видалився до нарадчої кімнати та після виходу з нарадчої кімнати оголосив вступну та резолютивні частини оскаржуваного рішення, у вступній частині якого зазначено, що справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до статті 185 ГПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 цього Кодексу. Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, про те, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, за наслідками проведення підготовчого засідання прийняте рішення по суті спору та фактично розглянуто справу за правилами спрощеного провадження, хоча ухвалою від 22 липня 2021 року було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, рішення Господарського суду міста Києва від 02 вересня 2021 року підлягає скасуванню.

Щодо розгляду спору по суті позовних вимог, то апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договору №13-260-Н на купівлю-продаж природного газу від 04 січня 2013 року, який за правовою природою є договором поставки.

Предметом розгляду даного спору є матеріально-правова вимога про стягнення інфляційних втрат коштів та процентів річних у зв`язку із неповерненням суми коштів попередньої оплати.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 6.1 договору, в первісній редакції, було встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місця поставки з урахуванням положень п.6.2 договору.

У подальшому, додатковою угодою №3 від 28.04.2014, сторони виклали у новій редакції пункт 6.1 договору та встановили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

Судовими рішеннями у справі №910/11396/18 також встановлено, що у грудні 2013 року позивач вчинив ряд односторонніх правочинів щодо зарахування зустрічних однорідних вимог із відповідачем, оформлених як заяви на загальну суму 5 296 631,00 грн, а саме: №1 на суму 460 591,49 грн, №2 на суму 555 198,45 грн, №4 на суму 1 435 257,44 грн, № 5 на суму 2 406 174,27грн, №6 на суму 439 409, 35 грн, однак в подальшому постановами Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 у справах №914/162/14 та №914/163/14 визнані недійсними односторонні правочини - заяви від 20.12.2013 №4 та №5 про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суми 1 435 257,44 грн та 2 406 74,27 грн відповідно, що в загальній сумі становить 3 841 431,71 грн.

Також судовими рішеннями у справі №910/11396/18 встановлено, що строк виконання зобов`язання з повернення суми попередньої оплати настав.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19 наведений висновок щодо застосування ст.693 ЦК України та зазначено, що у постачальника (продавця) виникає зобов`язання повернути покупцю суму попередньої оплати (тобто, сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.

Враховуючи встановлені фактичні обставини даної справи щодо припинення договору в частині поставки природного газу з 30.06.2015 року та наведені правові позиції Верховного Суду, відповідач повинен був повернути позивачу суму невикористаної попередньої оплати 01.07.2015, однак, враховуючи наявність заяв від 20.12.2013 №4 та №5 про зарахування зустрічних однорідних вимог, обов`язок повернути кошти попередньої оплати в сумі 3 841 431,71 грн у відповідача виник з 19.07.2018, тобто, з наступного дня після набрання законної сили постановами Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 у справах №914/163/14 та №914/162/14, якими були визнані недійсними односторонні правочини щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, отже, є слушними доводи позивача про те, що у даному випадку обставини отримання чи не отримання відповідачем вимоги не мають юридичного значення.

Згідно з частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується, що попередню оплату в сумі 3841431,71 грн відповідач перерахував на рахунок позивача лише 17.07.2000.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору в частині обов`язку розрахуватися, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постановах від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 4 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11, та Верховним Судом у постановах від 29 січня 2019 року у справі №910/11249/17, від 28 жовтня 2018 року у справі №913/70/18 тощо.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові № 918/631/19 від 22.09.2020, правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто, сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу, що спростовує відповідні доводи відповідача.

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку суми позовних вимог (а.с.13), позивачем нараховані 479 626,03 грн інфляційних втрат коштів за період з вересня 2018 року по червень 2020 року та 223368,95 грн - 3% річних за період 09.08.2018 по 16.07.2020.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат коштів, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що він є методологічно та арифметично правильним.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати останнього на сплату судового збору за подання позовної заяви, а витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта), на підставі ч.9 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02 вересня 2021 року.

3. Позов задовольнити повністю.

4. Стягнути з Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, місто Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код 20077720) на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" (79039, Львівська обл., місто Львів, вул. Золота, будинок 42; ідентифікаційний код 03349039) - 479 626,03 грн (чотириста сімдесят дев`ять тисяч шістсот двадцять шість гривень 03 копійки) інфляційних втрат коштів, 223 368,95 грн (двісті двадцять три тисячі триста шістдесят вісім гривень 95 копійок) три проценти річних та 10 544,92 грн (десять тисяч п`ятсот сорок чотири гривні 92 копійки) судового збору.

5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.06.2022.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко