РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.06.2022Справа № 910/14637/21

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Київреклама» (04070, місто Київ, Боричів узвіз, 8). про відшкодування моральної шкоди у розмірі 243 000 грн. 00 коп.,

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування моральної шкоди у розмірі 243 000 грн. 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 року позовну заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування моральної шкоди у розмірі 243 000 грн. 00 коп. залишено без руху. Надано Заявнику строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання до суду письмової заяви із зазначенням відповідних відомостей, доказів направлення позовної заяви та додатків до неї на адресу відповідача та третьої особи в оригіналі.

10.09.2021 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 позовну заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування моральної шкоди у розмірі 243 000 грн. 00 коп - повернуто позивачу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2022 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 про повернення позовної заяви без розгляду у справі №910/14637/21 задоволено.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 про повернення позовної заяви у справі №910/14637/21 скасовано. Справу №910/14637/21 передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату від 06.04.2022 призначено проведення повторного автоматичного розподілу матеріалів судової справи у зв`язку з відпусткою судді Чинчин О.В. відповідно до п. 4.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу Господарського суду міста Києва, затверджених рішенням зборів суддів від 14.09.2015 №17.

Згідно з Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2022 вказана справа передана судді Демидову В.О.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 10.12.2019 року представниками третьої особи було демонтовано рекламну конструкцію фітнес клубу ІНФОРМАЦІЯ_2, що розташовувалась на фасаді будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з рекламною конструкцією фітнес клубу ІНФОРМАЦІЯ_2, представниками третьої особи було демонтовано неонову вивіску ІНФОРМАЦІЯ_1, яка розташовувалась на тому ж фасаді будівлі та належить на праві власності ФОП - ОСОБА_1 та кав`ярні, яке знаходиться в орендованому приміщенні фітнес клубу ІНФОРМАЦІЯ_2. Право власності на неонову вивіску ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2021, яке залишене без змін Постановою від 11 червня 2021 року Шостого адміністративного апеляційного суду.

Оскільки Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2021, залишеним без змін Постановою Шостого адміністративного апеляційного суду від 11 червня 2021 року, позов ФОП ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.11.2019 №1606 «Про демонтаж рекламних засобів» в частині демонтажу неонової вивіски ІНФОРМАЦІЯ_1, що розташована над вхідними дверима фасаду багатоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , останній вважає, що спричиненим незаконним рішенням відповідача сприймалось позивачем як фактори, що свідчать про позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення, оскільки є не тільки проявом використання владних повноважень у публічно правових відносинах, у яких позивач і відповідач не є рівноправними.

Ухвалою суду від 11.04.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Київреклама» (04070, місто Київ, Боричів узвіз, 8).

20.05.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечував стосовно задоволення позовних вимог, просив відмовити в позові в повному обсязі зокрема з наступних підстав.

Як вказує відповідач, позивачем без отримання належного дозволу або погодження на розміщення інформаційної вивіски, самовільно розміщував свою конструкцію по АДРЕСА_1.

Шостий апеляційний адміністративний суд та Окружний адміністративний суд міста Києва, розглядаючи адміністративну справу № 640/3687/20 дійшли до висновку, щодо необхідності скасування наказу відповідача «Про демонтаж рекламних засобів» від 12.11.2019 №1606, виключно у зв`язку з тим, що неонова вивіска зі змістом ІНФОРМАЦІЯ_1 є не рекламою, а інформаційною вивіскою, і тому не потребує отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, а відтак відповідач звертає увагу суду, що конструкція позивача зі змістом ІНФОРМАЦІЯ_1 не оформлена належним чином, як інформаційна вивіска відповідно до вимог Порядку розміщення вивісок у місті Києві.

Представник третьої особи своїм правом на подання пояснень не скористався, ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримав 18.05.2022, що підтверджується повернутим на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №798.

За приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Згідно з інформацією, наявною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Наказом управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.11.2019 № 1606 «Про демонтаж рекламних засобів» надано розпорядження директору комунального підприємства «Київреклама» в порядку положень п.п. 3.3.1 п. 3.3. Порядку розміщення зовнішньої реклами в м. Києві, забезпечити демонтаж рекламних засобів у кількості 51 одиниця згідно із Додатком до наказу.

Вказаний додаток до наказу відповідача від 12.11.2019 № 1606 містить перелік адрес (місць розташування) за якими, на фасаді будівель знаходяться спеціальні рекламні конструкції без відповідних дозволів, у тому числі за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного наказу комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» 10.12.2020 демонтовано рекламну конструкцію фітнес клубу ІНФОРМАЦІЯ_2, що розташовувалась на фасаді будівлі за адресою: АДРЕСА_1

Разом з рекламною конструкцією фітнес клубу ІНФОРМАЦІЯ_2 представниками третьої особи демонтовано неонову вивіску ІНФОРМАЦІЯ_1, яка розташовувалась на тому ж фасаді будівлі та належить на праві власності Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та кав`ярні, яка знаходиться в орендованому приміщенні фітнес клубу ІНФОРМАЦІЯ_2.

Наведені обставини встановлені Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2021, залишеним без змін Постановою Шостого адміністративного апеляційного суду від 11 червня 2021 року, за яким позов ФОП ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.11.2019 №1606 «Про демонтаж рекламний засобів» в частині демонтажу неонової вивіски ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в ході розгляду справи №640/3687/20Окружний адміністративний суду міста Києва встановив, що вказана неонова вивіска ІНФОРМАЦІЯ_1 є інформаційною вивіскою, а не рекламою у відповідності до ч. 6 ст. 9 Закону України «Про рекламу», та не потребує отримання відповідного дозволу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в результаті неправомірних дій відповідача, а саме наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.11.2019 №1606 «Про демонтаж рекламних засобів» в частині демонтажу неонової вивіски ІНФОРМАЦІЯ_1, що розташована над вхідними дверима фасаду багатоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивачеві було заподіяно моральну шкоду у розмірі 243 000, 00 грн., що проявилась у вигляді позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Суд зазначає, що ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вказує позивач, у рішенні встановлено незаконність наказу № 1606 в частині що стосується демонтажу вивіски, яка належить позивачу. Виконуючи незаконний наказ № 1606, третьою особою було незаконно демонтована вивіска. Незаконними діями відповідача щодо видання наказу № 1606 позивачу завдана моральна шкода, яка відповідно до розрахунку становить 243000,00 грн. Позивач зазначає, на тривалість, більше 20 місяців (враховуючи термін розгляду справи в судах та те, що вивіска на теперішній час не монтовано на місце) негативних наслідків порушення прав позивача наказом №1606, а також те, що незаконне рішення відповідача сприймалось позивачем як фактори, що свідчать про позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення, оскільки є не тільки проявом використання владних повноважень у публічно правових відносинах, у яких позивач і відповідач не є рівноправними.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (ч.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995).

За змістом ч. 4 ст. 23 Цивільного кодексу України, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У позовній заяві позивач стверджує, що незаконне рішення відповідача сприймалось позивачем як фактори, що свідчать про позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення, оскільки є не тільки проявом використання владних повноважень у публічно правових відносинах, у яких позивач і відповідач не є рівноправними.

Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди фізичній особі-підприємцю, завданої органами державної влади, саме позивач має довести на підставі належних і допустимих доказів, які втрати немайнового характеру настали у такої особи як суб`єкта господарювання.

Однак, позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено того факту, що внаслідок винесення наказу № 1606 в частині що стосується демонтажу вивіски, яка належить позивачу. позивачу завдана моральна шкода, яка становить 243000,00 грн.

Окрім того, позивач посилається на практику викладену у Постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року, справа № 925/1300/18, та зазначив: «Верховний Суд зробив наступний ВИСНОВОК_4: подальше винесення незаконних рішень і вимоги цілком обґрунтовано могло сприйматись позивачем як фактори, що свідчать про позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення, оскільки є не тільки проявом використання владних повноважень у публічно правових відносинах, у яких позивач і відповідач не є рівноправними.». До вищевказаного висновку позивач дійшов самостійно, оскільки в тексті вищевказаної постанови відсутній даний висновок.

Натомість як вбачається з вищевказаної постанови, якою було скасовано Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 у справі № 925/1300/18 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, суд зазначив, що: «На підтвердження своїх вимог позивач послався на обставини заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій органів ДФС при проведенні перевірки та донарахування сум податкових зобов`язань, що встановлено судовими рішеннями в адміністративних справах № 823/1294/17, № 823/1778/17, № 823/1503/17, які набрали законної сили. Як на доказ наявності шкоди позивач послався, зокрема, на обставини отримання акта ГУ ДФС в Черкаській області від 16.08.2017, за змістом якого, як з`ясувалося згодом, відповідачем неправомірно було нараховано додаткових податкових зобов`язань на суму 2 134 051,74 грн і усвідомлення ймовірного застосування санкцій за їх несплату призвело до стресу, який став наслідком погіршення стану здоров`я позивача, на підтвердження чого позивачем надано ряд доказів, зокрема, щодо звернення за медичною допомогою у цей період. Загалом тривалі неправомірні дії органів ДФС та подальший процес відновлення порушених прав спричинили позивачу душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, вплинули на реалізацію намірів позивача, суттєво погіршили його життєві зв`язки та ділову репутацію, тобто заподіяли йому моральну шкоду».

У Постанові Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 р у справі № 925/1300/18, яка набрала законної сили, оскільки ухвалою Верховного суду від 25.05.2021 у справі № 925/1300/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2020 у справі №925/1300/18, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду зазначила наступне: « Водночас, у спірній ситуації неправомірну поведінку працівників ГУ ДФС у Черкаській області можна оцінити як таку, що є психотравмуючою для позивача. Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відповідний аналіз характеру вчинених дій. Так, посадові особи не тільки не виконали дії, які слід вчиняти у випадку невиявлення контролюючим органом під час виходу на перевірку за адресою платника податків, а й багаторазово, близько трьох місяців, за відсутності законних підстав, намагались у будь-що скласти акт про порушення позивачем законодавства. Подальше винесення незаконних рішень і вимоги цілком обґрунтовано могло сприйматись позивачем як фактори, що свідчать про позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення, оскільки є не тільки проявом використання владних повноважень у публічно правових відносинах, у яких позивач і відповідач не є рівноправними, а й можливістю настання негативних наслідків для платника податків у разі несплати грошового зобов`язання: виникнення права податкової застави на майно платника податків, нарахування пені, кримінальної відповідальності, тощо. Доказів на спростування наведених висновків скаржником не надано.».

Відтак, суд звертає увагу позивача, що визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Так, позивачем не надано жодних доказів, таких як наприклад, лист непрацездатності, як і не надано будь яких доказів систематичності з боку відповідача у порушенні прав позивача, а також інших документів у підтвердження завданої моральної шкоди у заявленому розмірі тощо.

Відтак, оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду як суб`єкт господарювання, враховуючи, що належними та допустимими доказами факту завдання моральної шкоди позивача внаслідок винесення відповідачем наказу № 1606 суду не довів, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 243 000,00 грн задоволенню не підлягають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини першої ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Приймаючі до уваги викладене, згідно з умовами ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 15.06.2022.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ