РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.01.2022Справа № 910/126/20 (910/20923/20)

За позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп"

в межах справи №910/126/20

за заявою 1) Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича (49005, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Чернишевського,11/1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

2) Кам`янської міської ради Дніпропетровської області (51931, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, м-н Петра Калнишевського,2, ідентифікаційний номер 24604168)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп"(03124, м. Київ, б-р Івана Лепсе,6, ідентифікаційний номер 38513827)

про банкрутство

суддя Яковенко А.В.

секретар судового засідання Смігунов В.В.

представники учасників провадження: згідно протоколу судового засідання від 31.01.2022

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/126/20 за заявою Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича та Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп".

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп" про визнання недійсним правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає, що договір комісії від 16.03.2016 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп" з порушенням вимог чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2021 заяву Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп" про визнання недійсним правочину залишено без руху; зобов`язано Кам`янську міську раду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом: подання до суду копію (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

На виконання вимог ухвали суду від 13.04.2021 до Господарського суду міста Києва від Кам`янської міської ради надійшла заява про усунення недоліків, за змістом якої просила суд витребувати у Товариства з Обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Групп", Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Головного сервісного центру МВС наступні докази:

- оригінал Договору комісії з додатками;

- оригінал всіх правовстановлюючих документів у Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Групп" на передані 4 транспортні засоби;

- докази реального направлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Групп" вимоги від 15.02.2019 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп";

- докази оцінки транспортних засобів, що підтверджують їх вартість зазначену Договорі комісії;

- копії технічних паспортів на 4 автотранспортні засоби;

- докази, які підтверджують витрати за доставку товару на зберігання боржнику;

- докази направлення інших вимог Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Групп" у період з 2016-2019 роки;

- докази реальної передачі автотранспортних засобів Товариству з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп";

- докази реального знаходження 4 автотранспортних засобів уТовариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" (в тому випадку, якщо ТОВ "Сіті Транспорт Групп" витребувало такі відомості. У випадку відсутності такої інформації у ТОВ "Сіті Транспорт Групп" витребувати таку інформацію у ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп").

- докази неможливості витребування 4 автотранспортних засобів у Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп";

- докази реального виконання вимог Договору комісії від 16.03.2019 (здійснення гарантійних зобов`язань, здійснення розрахунків пов`язаних із здісненням гарантійного зообв`язання зі сторони Комітента, здійснення контролю за умовами експлуатації та цільовим використанням товару Комісіонером у період з 2016-2019 роки);

- докази підтвердження або спростування того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" є суб`єктом господарювання (в тому випадку, якщо ТОВ "Сіті Транспорт Групп" наявні такі відомості.)

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.07.2021 прийнято до свого провадження позовну заяву Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп" про визнання недійсним правочину в межах справи №910/126/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп"; позовну заяву вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 06.09.2021; витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп" копію (та оригінал для огляду в судовому засіданні) Договір комісії від 16.03.2013 з додатками укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп".

30.08.2021 до Господарського суду міста Києва від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву за змістом, просилили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки підстави для визнання позову, на їх думку є необґрунтованими.

06.09.2021 до канцелярії суду надійшли заперечення Кам`янської міської ради Дніпропетровської області на відзиви Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп".

В судовому засіданні 06.09.2021 оголошено перерву до 11.10.2021.

11.10.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про витребування доказів.

Розгляд справи в судовому засіданні, яке відбулося 11.10.2021, відкладено на 22.11.2021 у зв`язку із клопотанням відповідача 2 про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи.

Протокольною ухвалою суду від 22.11.2021 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки не стосується підстав позову; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 20.12.2021.

В судовому засіданні 20.12.2021 відкладено розгляд справи на 31.01.2022.

В судове засідання 31.01.2022 з`явилися представники позивача, надали пояснення по суті спору та просили суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача 2 в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 1, повідомлений про існування судового провадження належним чином, що підтверджується відмітками на звороті ухвал суду про направлення поштової кореспонденції та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, свого уповноваженого представника в судове засідання не направив.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, приймаючи до уваги відсутність будь-яких повідомлень відповідача 1 про причини неявки в судові засідання, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача 1 та за наявними в матеріалах справи документами.

В судовому засіданні 31.01.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" (комітент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" (комісіонер) укладено договір комісії, за умовами якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента здійснити в інтересах останнього продаж товару, перелік, найменування та інші характеристики якого визначено в додатку № 1 до вказаного договору.

Згідно пункту 1.3 договору комітент має право у будь-який час, за власним розсудом, вимагати повернення непроданого товару/одиниці товару на умовах, визначених цим договором.

Комітент зобов`язується здійснити поставку товару протягом 90 робочих днів з дати вступлення в дію даного договору (пункт 1.4 договору).

Відповідно до пункту 2.5 договору комісіонер у разі надходження від комітента вимоги про повернення непроданого товару повинен здійснити належну передачу комітенту товару за актом передачі-приймання протягом тридцяти днів з моменту надходження такої вимоги. У разі невиконання вимоги комітента про повернення проданого товару у вказаний строк комісіонер зобов`язаний негайно повернути комітенту повну вартість товару, визначену виходячи з мінімальної ціни продажу товару, зазначену у додатку № 1 до цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору комісії повна вартість 4 одиниць товару, переданого на комісію, складає 8 800 000,00 грн., а саме: автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code НОМЕР_2, вартістю 2 200 000,00 грн.; автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code НОМЕР_3, вартістю 2 200 000,00 грн.; автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code НОМЕР_4, вартістю 2 200 000,00 грн.; автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code НОМЕР_5, вартістю 2 200 000,00 грн.

На підставі акту передачі-приймання від 17.03.2016, підписаного та скріпленого печатками обох сторін, зазначений у додатку № 1 до договору товар був переданий комісіонеру для проведення його продажу згідно умов договору.

15.02.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" висунуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" вимогу про повернення усієї кількості товару, що перебував на комісії, однак останній повернення товару не здійснив.

У відповіді на вказану вимогу Товариство з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" листом від 21.02.2019 № 21/02/19 повідомило, що виконати умови договору щодо повернення вартості товару або переданих на реалізацію автобусів не вбачається за можливе з фінансових причин.

Спір у справі виник у зв`язку із оспорювання позивачем дійсності Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Згідно із ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.ст. 2, 74, 162 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивачем повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт порушення його прав та законних інтересів внаслідок укладення відповідачами спірного Договору.

Як на підставу недійсності Договору позивач вказує на те, що він є фіктивним, тобто не спрямованим на настання реальних наслідків, що обумовлені ним, і таким, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 203, ч. 1,3 ст. 216 Цивільного кодексу України.

Зокрема, фіктивність оскаржуваного правочину на думку позивача виражається у тому, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп» відповідно до інформації, що містить в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань, здійснює наступні види діяльності: купівля-продаж власного нерухомого майна (основний); управління нерухомими майном за винагороду або на основі контракту; агентства нерухомості; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Крім того, позивач вказує на те, що відповідач 1 не є суб`єктом господарювання, який може або міг здійснювати оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери на підставі договору комісії в період укладання та дії договору комісії №1124 від 16.03.2016, а тому, в передбаченому законом порядку виконати умови Договору, прийняти за актом передачі-приймання на реалізацію автобуси, що мають ідентифікаційні номери та продати їх, а дії директорів відповідачів, як посадових осіб, свідчать про вчинення ними правочину без наміру створення правових підстав.

Статтею 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч. 3 п. 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. у розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Тобто, для дослідження фіктивності правочину необхідно встановити обставини щодо відсутності наміру в усіх учасників правочину створити правові наслідки та наявності умислу сторін такого правочину, що може полягати в т.ч. в настанні несприятливих наслідків для третіх осіб.

В той же час, за змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення такого правочину.

Посилання позивача, щодо відсутності в Єдиному реєстрі коду економічної класифікації діяльності Комісіонера (відповідача 1) з торгівлі транспортними засобами, суд вважає необгрунтованими.

Відповідно до п. 3.8 постанови пленуму Верховного суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ПК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Тому сама лише відсутність у статутних документах чи в положеннях, якими регулюється діяльність, зокрема, суб`єктів господарювання, записів щодо можливості здійснення ними певної діяльності

та, відповідно, вчинення тих чи інших пуавочинів не тягне за собою визнання таких пуавочинів за їх участю недійсними.

Таким чином, відсутність інформації в Єдиному реєстрі виду діяльності Комісіонера щодо торгівлі транспортними засобами не є підставою для визнання договору недійсним, так як жодною чинним законодавством не заборонено суб`єкту господарської діяльності вчиняти правочин, якщо відповідний вид діяльності не внесений до Єдиного реєстру.

Щодо посилань Позивачем на недотримання сторонами при укладені договору комісії Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. № 1200, суд вважає їх безпідставними, оскільки вказаний порядок визначає механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами тощо, тобто вказаний порядок визначає порядок здійснення спеціальної господарської діяльності, систематична діяльність яких полягає саме у здійсненні торгівлі транспортними засобами з метою отримання прибутку.

Відповідно до п.4.2 Національного стандарту України ДСТУ 4303-2004 "Роздрібна та оптова торгівля. Терміни та визначення понять" торговельна діяльність - ініціативна, систематична, виконувана на власний ризик для одержання прибутку діяльність юридичних і фізичних осіб щодо купівлі та продажу товарів кінцевим споживачам або посередницькі операції, або діяльність із надавання агентських, представницьких, комісійних та інших послуг у просуванні товарів від виробника до споживача

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір не містить норм, які б підтверджували встановлення систематичної, повторюваної співпраці його сторін в довгостроковій перспективі. Судом не встановлено, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували систематичність господарської діяльності Відповідача-1 та Відповідача -2 з оптової торгівлі транспортними засобами.

Суд зазначає, що оспорюваний Договір був укладений між відповідачами 16.03.2016 р., а провадження у справі про банкрутство ТОВ «Київ Інвест Девелопмент Груп» відкрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2020.

Таким чином, з моменту укладення спірного правочину та до моменту відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача 1 пройшло 3 роки та 11 місяців, крім того як встановлено судом, що сторонами за договором комісії від 16.03.2016 підписано акт передачі-приймання від 17.03.2016 зазначеного в додатку № 1 до договору товару боржнику для проведення його продажу згідно умов договору, відсутність доказів перерахування коштів чи доказів повернення товару свідчить про невиконання комісіонером обов`язку щодо передачі комітенту всього одержаного за договором комісії, як це передбачено частиною 1 статті 1022 ЦК., а не свідчить про недійсність такого правочину.

Крім того, суд звертає увагу, що на момент укладення та виконання оспорюваного договору діяв Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до позицій щодо застосування принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, в тому числі і Кодексу України з процедур банкрутства, під час розгляду спорів у справі про банкрутство викладена у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі № 911/956/17 та від 02.12.2020 у справі № 910/6179/17 та рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999, у даному випадку необхідно застосовувати ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо визначення умов та підстав, за якими оспорюваний правочин може визнаватися недійсним, оскільки саме ця норма права існувала на час укладення та виконання цього правочину (договору).

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду висловлену у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

Таким чином, приписи ст. 42 КзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КзПБ, тобто 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону про банкрутство, а тому посилання позивача на укладання правочину заінтересованими особами є безпідставнимим та не беруться судом до уваги.

Отже, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов`язують можливість визнання Договору недійсним.

Більш того, згідно з абз. 1 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною правочину, вимогу про недійсність якого ним заявлено.

Як вбачається із абзацу 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена особою, якщо вона доведе порушення її прав вчиненням такого правочину.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним за позовом особи, яка не є стороною такого правочину, суду, перш за все, слід встановити відсутність/наявність/ порушення чи оспорювання таким правочином прав та законних інтересів особи, яка звернулася із відповідним позовом.

Вищенаведене узгоджується з правовою Позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі № 910/14255/18, від 11.02.2021 у справі № 922/109/19.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Обґрунтовуючи підстави порушення прав позивача оспорюваним ним договором, останній посилається на те, що визнання кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» у справі №910/126/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп», які обгрунтавані спірним правочином, призведе до збільшення обсягу неплатоспроможності боржника та заподіяння шкоди інтересам кредиторів.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено, яким чином оспорюваний правочин впливає на порушення прав позивача, а самі підстави позову позов зводяться до незгоди позивача з кредиторськими вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп» у справі №910/126/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп».

Виходячи з наведеного, за встановлених судом обставин справи та недоведеності позивачем обґрунтованості заявлених ним позовних вимог, недоведеності факту порушення оспорюваним ним договором прав та законних інтересів позивача, в задоволенні позовних вимог з викладених у позові Кам`янської міської ради Дніпропетровської області правових підстав необхідно відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст. 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Кам`янської міської ради Дніпропетровської області відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.06.2022

Суддя А.В. Яковенко