ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2022 р. Справа № 907/822/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Марка Р.І.,

суддів: Матущака О.І.,

Скрипчук О.С.,

при секретарі судового засідання Багряк Ю.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» б/н та б/д (вх. № 01-05/618/22 від 01.03.2022)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.01.2022 (повний текст рішення складено 28.01.2022, м. Ужгород, суддя Пригуза П.Д.)

та на додаткове рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2022 (повний текст додаткового рішення складено 21.02.2022, м. Ужгород, суддя Пригуза П.Д.)

у справі № 907/822/21

за первісним позовом: Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Зверєва Андрія Анатолійовича, м. Ужгород Закарпатської області

про стягнення 254748,00 грн,

та за зустрічним позовом: Фізичної особи-підприємця Зверєва Андрія Анатолійовича, м. Ужгород Закарпатської області

до відповідача: Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», м. Київ

про стягнення безпідставно отриманих коштів,

за участі представників сторін:

від позивача за первісним позовом: Деркач О.В.;

від відповідача за первісним позовом: Шпуганич В.П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ «КБ «ПриватБанк») звернулось Господарського суду Закарпатської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Зверєва Андрія Анатолійовича (ФОП Зверєв А.А.) про стягнення 254748,00 грн, з яких: 6348,00 грн заборгованість з орендної плати за договором оренди від 21.01.2021 та 248400,00 грн матеріальні збитки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови п. 4.2.7 договору в частині своєчасної оплати, так, як орендоване приміщення не повернуто за актом приймання-передачі та перебуває в оренді відповідача, в наслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 6348,00 грн за період з 01.01.2021 по 30.09.2021.

Разом з тим, відповідачем порушено п. 4.2 договору оренди нерухомого майна, яке належало позивачу з 2008 по 2021 рік включно, в частині знищення приміщення, оскільки, нерухоме майно позивача, було продано на електронних торгах переможцю, однак, в подальшому електронні торги були скасовані. Відповідно державну реєстрацію переходу права власності до переможця конкурсу не проведено, власником залишився позивач, а тому позивач просить стягнути з відповідача вартість знищеного (втраченого) приміщення, оскільки останній не забезпечив схоронності об`єкта оренди під час здійснення своєї підприємницької діяльності, що призвело до знищення приміщення, яке належить на праві позивачу, відтак відповідач, відповідно до приписів ч. 3, 4 ст. 285, ч. 1 ст. 225 ГК України, ст. ст. 22, 779, ч. 1 ст. 1166 ЦК України повинен відшкодувати позивачу вартість орендованого майна, яке проведено відповідно до звіту № 48/5462 про незалежну оцінку будівлі павільйону.

Про знищення приміщення свідчить заява позивача в поліцію та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000177 за ознаками складу кримінального правопорушення.

25.10.2021 через поштове відділення зв`язку відповідач звернувся до Господарського суду Закарпатської області із зустрічними позовними вимогами до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 17910,43 грн, стягнення судових витрат в сумі 2270,00 грн та витрат за надання правничої допомоги адвокатом в сумі 20000,00 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 лютого 2021 року відбулися торги з продажу будівлі павільйону, що є об`єктом оренди, що призвело до зміни власника орендованого майна на фізичну особу Полухіна М.С. Відповідно до п. 7.5. Договору оренди передбачено, що цей Договір втрачає чинність у випадку переходу права власності на Приміщення до третьої особи. Відповідно до листа-повідомлення від АТ КБ ПриватБанк від 08.02.2021 №E.LU.0.0.0.0/3-210208/3815 Зверєву А.А. було повідомлено про дострокове розірвання Договору оренди від 21.01.2021 р.

Між сторонами 10 лютого 2021 року було підписано акт приймання-передачі приміщення (повернення) та додаткову угоду до договору оренди приміщення від 21.01.2021 про припинення договору оренди, відповідно позивач за зустрічним позовом вважає, що вказані акт та додаткову угоду з боку банку підписано особою, яка мала право діяти від орендодавця як при передачі майна в оренду, так і при прийнятті майна від орендаря. У зв`язку з припиненням договірних відносин, позивач за зустрічним позовом вважає, що у АТ КБ ПриватБанк відпали правові підстави для отримання в подальшому після 10.02.2021 року платежів в рахунок орендної плати, однак він продовжує самостійно списувати з поточного рахунку орендну плату, а тому в силу ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України слід повернути безпідставно отримані кошти.

Щодо знищення приміщення, позивач за зустрічним позовом зазначає, що у ході досудового розслідування по кримінальному провадженню внесеному до ЄДРДР за № 0000177 не встановлено винних у знищенні майна, що підтверджується постаноою від 09.07.2021 про закриття кримінального провадження, а тому, даний факт не стосується його прав та обов`язків, він не є відповідальним за збереження майна, яке передане орендодавцеві після припинення договору, позов про відшкодування вартості об`єкта оренди вважає безпідставним.

Ухвалою місцевого господарського суду від 09.11.2021 прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом у справі № 907/822/21.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 18.01.2022 у справі № 907/822/21 у задоволенні первісного позову відмовлено повністю, вимоги за зустрічним позовом задоволено повністю, стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ФОП Зверева А.А. безпідставно отримані грошові кошти в сумі 17910,43 грн, як оплата за договором оренди нежитлового приміщення від 01.01.2021, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн.

Рішення мотивоване ст. 285 Господарського кодексу України та ст. ст. 323, 346, 349, 399, 1166, 1212 Цивільного кодексу України.

Місцевий суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем за первісним позовом починаючи з 10.02.2021 року припинено спірні правовідносини за договором оренди від 21 січня 2021 року за домовленістю шляхом підписання додаткової угоди від 10.02.2021 року про зміну умов договору та припинення його з 10.02.2021 року, який є останнім днем оренди та підписано акт від 10.02.2021 про прийняття (повернення) майна. Отже, з 11.02.2021 року АТ «КБ «ПриватБанк» (далі Банк) не є Орендодавцем, а ФОП Зверєв А.А. не є Орендарем будівлі павільйону загальною площею 27,6 квадратних метрів за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 189. За цих обставин твердження Банку про застосування до спірних відносин норми статті 285 Господарського кодексу України не відповідає фактичним обставинам справи та не мають під собою правових підстав, оскільки, отримавши майно від Зверєва А.А. 10.02.2021 року Банк несе самостійно ризики збереження майна як його власник.

Щодо знищення майна (приміщення) суд зазначив, що Закон передбачає, що у разі знищення майна припиняється як право власності так і право володіння. Отже, з 15.02.2021 Орендар знищеного майна не мав би обов`язку платити орендну плату через те, що право володіння припинено так само як і право (можливість) користування майном, відтак, суд дійшов висновку, що до цих правовідносин не можуть бути застосовані і норми деліктного (позадоговірного) права.

Відповідно застосування ст. 1166 ЦК України за відсутності хоча б одного із елементів складу цивільного правопорушення цивільна відповідальність не настає, а обов`язок доведення покладається на позивача. Однак, надані до справи матеріали (документи) не містять безумовних доказів того, що об`єкт права власності Позивача був знищений саме винними діями Зверєва А.А. та це відбулося саме під час користування об`єктом як Орендарем при здійсненні господарської діяльності. Отже, перший елемент складу цивільного правопорушення не доведено.

Щодо задоволення зустрічних позовних вимог суд виходив з того, що Орендодавець - Банк мав право отримувати від Орендаря - Зверєва А.А. орендну плату за користування орендованим майном лише до 10.02.2021 включно, у зв`язку з припиненням договору оренди, відтак, починаючи з 11.02.2021 року Банк втратив право на отримання орендної плати, а тому усі списання останнім коштів з поточного рахунку ФОП Зверєва А.А. в рахунок орендних платежів за припиненим договором оренди, є безпідставними, отриманими без достатніх підстав, а тому мають бути повернуті ФОП Зверєву на підставі ч. ч. 1-3 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Додатковим рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2022 у справі № 907/822/21 заяву представника ФОП Зверєва А.А. задоволено частково, стягнуто з Банку на користь ФОП Зверєва А.А. витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Стосовно розподілу судового збору господарський суд керувався ст. ст. 126, 129 ГПК України та зменшив заявлену суму витрат за надання правничої допомоги до 10000,00 грн.

Приймаючи додаткове рішення місцевий господарський суд взяв до уваги заперечення Банку, що на розгляд справи заявником витрачено незначний час, об`єм доказів є незначним, а справа на переконання суду не є складною для адвоката, який представляв інтереси ОП Зверєва А. А. та дійшов висновку, що надана правнича допомога позивачу за зустрічним позовом полягала у консультації щодо правових підстав захисту його інтересів, складання процесуальних документів, участь у судових засіданнях, на що витрачено 15 годин 30 хв. часу адвоката, таким чином, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, з огляду на заперечення відповідача, складність справи та виконані роботи.

Не погоджуючись зі прийнятим судовим рішенням та додатковим рішенням, апелянт АТ «КБ «ПриватБанк» оскаржив їх в апеляційному порядку, просить: 1) скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі, натомість у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. 2) скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити представнику позивача за зустрічним позовом адвоката Шпуганича В.П. про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі.

Апелянт стверджує, що висновки суду про припинення з 10.02.2021 року договору оренди від 21.01.2021 та передачу (повернення) в цей же день об`єкта оренди орендодавцеві не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки, на думку скаржника між сторонами не було підписано акт повернення приміщення з оренди та додаткову угоду в передбаченому законом порядку, так, як на підписання додаткової угоди та акту на повернення приміщення мав повноваження лишень Кравицький Руслан Миколайович відповідно до п. 1 довіреності № 5015-К-0 від 19.10.2020.

Щодо електронного підпису на додатковій угоді та акту повернення приміщення Крижановської Наталі Ігорівни, яка є працівником AT КБ «ПРИВАТБАНК», скаржник зазначає, що ця особа не уповноважена на укладення будь-яких договір оренди нерухомого майна та додаткових угод, що підтверджує довіреність № 2618-К-О від 10.06.2019 року.

Враховуючи наведене, скаржник вважає, що приймаючи оскаржуване рішення суд не дослідив факт того, чи дійсно Крижановська Наталія Ігорівна мала повноваження на укладення таких договорів. В процесі розгляду справи, не було витребувано копії довіреностей зазначених працівників тощо. Тобто, доводи суду у цій частині не ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному розгляду справи, а тому, договір оренди не був припинений саме з 10.02.2021 та тим більше не відбулась передача (повернення) об`єкта оренди Банку.

Також скаржник вважає неправильними висновки суду першої інстанції в частині встановлення необхідності доведення наявності вини орендаря у знищені приміщення, так, як обов`язок зберігати приміщення встановлено Законом, а також умовами договору.

Щодо оскарження додаткового рішення, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не вказано, яку саме кількість годин, витрачених адвокатом, та за які саме послуги не прийнято судом. Сума стягнута з Банку у розмірі 10000,00 грн є необґрунтованою, а тому в тій частині треба додаткове рішення скасувати та відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Разом з тим, скаржник звертає увагу суду на те, що Банк 14.02.2022 надсилав до суду першої інстанції, засобами поштового зв`язку, заперечення щодо розподілу витрат на правову допомогу, однак, в додатковому рішенні судом проігноровано вказане заперечення Банку та не взято до уваги обставини, які зазначає Банк у такому запереченні.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 09.03.2022 року та 21.03.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» б/н та б/д (вх. № 01-05/618/22 від 01.03.2022) на рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.01.2022 та на додаткове рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2022 у справі № 907/822/21. Даними ухвалами також розгляд справи призначено на 04.04.2022.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 04.04.2022 розгляд справи було відкладено на 06.06.2022.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні 06.06.2022 в режимі відеоконференції підтримав доводи пеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.01.2022 та надав усні пояснення у справі. Щодо апеляційної скарги на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2022 представник АТ "КБ "Приватбанк" пояснень не надав через відсутність інформації про її наявність, разом з тим в ході судового засідання представник банку зазначив, що не має змоги брати участь у розгляді даної справи через неообхідність доєднатися в режимі відеоконференції до розгляду іншої справи, у зв`язку із чим просив відкласти розгляд справи № 907/822/21.

Представник відповідача за первісним позовом проти апеляційних скарг банку заперечив, просив рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційні скарги без задоволення.

Статтею 273 ГПК УКарїни визначено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Апеляційне провадження за даними апеляційними скаргами, як зазначено вище відкрито у березні 2022 року.

Господарський процесуальний кодекс України у ст. 42 наділяє учасників справи певними правами та обов`язками, серед яких, зокрема, є обов`язок учасника виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Частиною 1 статті 43 ГПК України визначено обов`язок сторін у справі добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989 (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") визначено, що право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується із обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення).

Таким чином, відсутність у представника АТ "КБ "ПриватБанк" інформації щодо апеляційної скарги на основне рішення у даній справі та відсутність у нього можливості бути присутнім в режимі відеоконференції до завершення судового засідання не сприяють вчасному розгляду даної справи і з огляду на обов`язок сторін у справі належним чином виконувати свої обов`язки, а не лише користуватися своїми правами , такіобставини зумовлені стороною (АТ "КБ "ПриватБанк") у справі.

З огляду на наведене та беручи до уваги положення ст. 273 ГПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги, судова колегія вважає, що усно заявлене представником АТ "КБ "ПриватБанк" в судовому засіданні 06.06.2022 клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення.

Розглянувши апеляційні скарги, матеріали справи, апеляційним господарським судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, 21 січня 2021 АТ КБ «ПриватБанк» (далі Орендодавець) та ФОП Зверєв А.А. (далі Орендар) було укладено договір оренди (далі договір).

Судом встановлено, що даний договір підписано сторонами в електронній формі. Договір підписано за допомогою кваліфікованого електронного підпису уповноваженими особами, кількість підписів - 3, підписанти: два підписи Кравицький Руслан Миколайович та підпис Зверєв Андрій Анатолійович. Договір оренди скріплено Електронною печаткою банку.

Згідно Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронні цифрові підписи прирівнюються до власноручного підпису.

Відповідно до п. 1.2 договору Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове платне користування об`єкт нерухомості - будівлю павільйону загальною площею 27,6 квадратних метрів за адресою АДРЕСА_1 .

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.01.2008, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.08.2009, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.09.2021 року вбачається, що власником приміщення є Банк.

Термін дії договору до 31.12.2021 року (п. 7.1 договору).

На виконання умов договору, Банк передав, а ФОП Зверєв А.А. отримав приміщення визначене умовами п. 1.2 договору, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення від 21.01.2021 року (том І, а.с. 32), який підписано за допомогою кваліфікованого електронного підпису уповноваженими особами, кількість підписів - 5, підписанти: два підписи Крижановська Наталія Ігорівна, два підписи Кравицький Руслан Миколайович та Зверєв Андрій Анатолійович (том І, а.с. 33-34). Також даний акт скріплено Електронною печаткою Банку.

З вищенаведеного вбачається, та не заперечується сторонами у справі, що об`єкт оренди належним чином переданий уповноваженими на те особами Орендодавця та прийнятий відповідачем в користування за договором оренди.

Разом з тим, судом встановлено та визнається сторонами, що 04.02.2021 року відбувся електронний аукціон, що підтверджується протоколом №UA-PS-2021-01-20-000015-3 (а.с. 35-36) на якому було продано лот АТ КБ «ПриватБанк» № 159, найменування лоту - Будівля павільйону, за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 189, вартість продажу 120960,00грн.

Отже, майно, що є предметом оренди, Орендодавцем як власником майна продане. Переможцем аукціону стала фізична особа Полухін М.С.

У зв`язку із продажем спірного приміщення, Орендодавець за результатами продажу об`єкта оренди на аукціоні, надіслав на адресу з ФОП Зверєва А.А. листа від 08.02.2021 №E.LV.0.0.0.0/3-210208/3815 (а.с. 37), за підписом представника Орендодавця Кравицького Р.М., з повідомленням про дострокове розірвання Договору оренди від 21.01.2021 та запропоновано дату повернення приміщення та підписання документа про повернення - 10 лютого 2021 року в 14-00 год. До листа було додано проєкти акту приймання-передачі приміщення (повернення) та Додаткову угоду до Договору оренди про дострокове припинення.

В подальшому, як зазначає Банк у своїй позовній заяві і це підтверджується доказами, об`єкт оренди - будівлю павільйону загальною площею 27,6 квадратних метрів за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 189 знищено 15.02.2021 року. Даний факт підтверджується доданими до справи фототаблицями (том І. а.с. 44), протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 16.02.2021 (том І, а.с. 45-46), Постановою службової особи національної поліції від 04.03.2021 у кримінальному провадженні №0000177 про залучення представника АТ КБ ПриватБанк як потерпілого (том І, а.с. 47-48), актом фіксації зруйнування об`єкту нерухомості від 16.02.2021 року (том І, а.с. 49).

Отже, спірний об`єкт оренди - будівля павільйону загальною площею 27,6 квадратних метрів за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 189, не існує з 15.02.2021 як об`єкт цивільних прав, оскільки знищена фізично, що слугувало підставою для звернення Банку до суду з вимогою стягнути з відповідача вартість знищеного (втраченого) приміщення, оскільки останній не забезпечив схоронності об`єкта оренди під час здійснення своєї підприємницької діяльності, що призвело до знищення приміщення, яке належить на праві позивачу, з покликанням на п. 4,2 договору.

Разом з тим, Банк просив стягнути заборгованість з орендної плати, оскільки орендоване приміщення не повернуто за актом приймання-передачі та перебуває в оренді відповідача, в наслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 6348,00 грн за період з 01.01.2021 по 30.09.2021

З вищенаведеного слідує, що Банк заперечує той факт, що між сторонами укладено додаткову угоду про розірвання спірного договору та підписання акту приймання-передачі (повернення) приміщення.

Натомість ФОП Зверєв А.А. звертаючись з зустрічними позовними вимогами зазначив, 04 лютого 2021 року відбулися торги з продажу будівлі павільйону, що є об`єктом оренди, що призвело до зміни власника орендованого майна на фізичну особу Полухіна М.С. Відповідно до п. 7.5. Договору оренди передбачено, що цей Договір втрачає чинність у випадку переходу права власності на Приміщення до третьої особи. Відповідно до листа-повідомлення від АТ КБ ПриватБанк від 08.02.2021 №E.LU.0.0.0.0/3-210208/3815 Зверєву А.А. було повідомлено про дострокове розірвання Договору оренди від 21.01.2021 р.

10 лютого 2021 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення (повернення) та додаткову угоду до договору оренди приміщення від 21.01.2021 про припинення договору оренди, відповідно позивач за зустрічним позовом вважає, що вказані акт та додаткову угоду з боку банку підписано особою, яка мала право діяти від орендодавця як при передачі майна в оренду, так і при прийнятті майна від орендаря. У зв`язку з припиненням договірних відносин, позивач за зустрічним позовом вважає, що у АТ КБ ПриватБанк відпали правові підстави для отримання в подальшому після 10.02.2021 року платежів в рахунок орендної плати, однак він продовжує самостійно списувати з поточного рахунку орендну плату, а тому в силу ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України слід повернути безпідставно отримані кошти.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку між сторонами у справі виникли правовідносини з оренди (найму) нерухомого майна, що регулюються цивільним та господарським законодавством України.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом спору у цій справі є декілька обставин, що мають юридичне значення та визначають порядок припинення договору найму, а також відповідальність орендаря (наймача) при знищенні об`єкта оренди (найму).

З урахуванням наведеного, слід з`ясувати, чи припинився Договір оренди від 21 січня 2021 з укладанням 10 лютого 2021 Додаткової угоди до Договору та підписанням сторонами Акту приймання-передавання об`єкту оренди про повернення приміщення, яке знаходиться за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 189, загальною площею 27,6 кв.м.

Отже, вирішуючи спір, чи припинено Договір оренди між сторонами суд виходить з того, що відповідно до п. 7.5. Договору оренди передбачено, що цей Договір втрачає чинність у випадку переходу права власності на Приміщення до третьої особи.

Факти, що встановлені судом, зокрема: повідомлення Орендодавцем Орендаря про припинення Договору у зв`язку з переходом права власності на об`єкт оренди до іншої особи та пропозиція повернути у визначений день об`єкт; укладання у визначений день Додаткової угоди про припинення Договору та підписання Акту про повернення майна в останній день оренди 10.02.2021 року та у спосіб, узгоджений сторонами вказує на те, що Договір оренди від 21.01.2021 було припинено саме 10.02.2021 року. В цей же день відбулася і передача (повернення) об`єкта оренди орендодавцеві.

Судом досліджено наявні в матеріалах справи Додаткову угоду про припинення договору та Акт про повернення майна та встановлено наступне:

Як вбачається з Акту приймання передачі (повернення) до договору оренди б/н від 21 січня 2021, який датовано 10 лютого 2021 (том І, а.с. 39), Орендар передав (повернув), а Орендодавець прийняв згідно Договору приміщення, яке знаходиться за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, 189, загальною площею 27,6 кв.м.

Між сторонами підписано додаткову угоду до договору оренди приміщень б/н від 21.01.2021, яка датована 10.02.2021 (том І, а.с. 41).

За змістом п. 1. Додаткової угоди зазначено, що Сторони уклали цю додаткову угоду про розірвання договору оренди за взаємною згодою з 10.02.2021, у зв`язку з чим викладено п. 7.1. розділу 7 строк дії договору та інші умови в новій редакції. Зокрема встановлено що цей Договір вважається укладеним з дати його підписання шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису усіма його сторонами і діє до 10.02.2021 року.

Також, згідно п. 2 цієї Додаткової угоди встановлено, що останнім днем оренди вважається 10 лютого 2021 року.

Щодо змісту і підписантів Акту приймання передачі (повернення) від 10.02.2021 та Додаткової угоди від 10.02.2021 року, судом встановлено, що Додаткова угода від 10.02.2021 містить відомості, що від імені Орендодавця діє керівник напрямку по загальній підтримці та розвитку РП Кравицький Руслан Миколайович, який зазначений як підписант. Цей документ (Додаткова угода від 10.02.2021) скріплено ЕЛЕКТРОННОЮ ПЕЧАТКОЮ банку.

В той же час, ця Додаткова угода підписана за допомогою кваліфікованого електронного підпису іншою особою, уповноваженою АТ КБ ПриватБанк Крижановською Наталією Ігорівною.

Кількість підписів Додаткової угоди - 3, підписанти: два підписи Крижановська Наталія Ігорівна від імені АТ КБ ПриватБанк, один підпис Зверєв Андрій Анатолійович (том І, а.с. 41-42).

Окрім того, судом встановлено, що Акт приймання передачі (повернення) від 10.02.2021 за своїм змістом містить відомості, що від імені Орендодавця також діє керівник напрямку по загальній підтримці та розвитку РП Кравицький Руслан Миколайович, який зазначений як підписант. Але, так само як і Додаткова угода, цей документ (Акт від 10.02.2021) скріплено ЕЛЕКТРОННОЮ ПЕЧАТКОЮ банку та підписано за допомогою кваліфікованого електронного підпису іншою особою, уповноваженою АТ КБ ПриватБанк - Крижановською Наталією Ігорівною.

Кількість підписів цього Акту - 3, підписанти: два підписи Крижановська Наталія Ігорівна від імені АТ КБ ПриватБанк, один підпис Зверєв Андрій Анатолієвич (а.с. 40).

З вищенаведеного слідує, що сторони-підписанти Акту підтверджують фактичне прийняття (повернення) Приміщення яке відбулося 10 лютого 2021 року.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інтенції, що наведені вище докази повно відображають волевиявлення сторін про повернення орендованого майна, а форма правочину з повернення майна відповідає приписам статті 205 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Судова колегія відхиляє доводи Банку про підписання Додаткової угоди та Акту приймання (повернення) майна від 10.02.2021 нібито не уповноваженою особою Крижановською Наталією Ігорівною, оскільки з досліджених судом доказів вбачається, що Крижановська Наталія Ігорівна мала повноваження діяти від АТ КБ ПриватБанк як при передачі майна в оренду 21.01.2021 року, оскільки саме вона в складі представників Банку передала майно в оренду, підписавши Акт приймання-передавання разом з іншим представником Банку - Кравицьким Русланом Миколайовичем. Про це, зокрема вказують ЕЛЕКТРОННА ПЕЧАТКА банку на документах від 10.02.2021, кваліфікований електронний підпис Крижановської Наталії Ігорівни.

Не заслуговують на увагу суду і твердження скаржника, що на бланках Додаткової угоди та Акту приймання (повернення) майна від 10.02.2021 було вказане прізвище ОСОБА_1 , який не підписував вказаних документів, не надав суду доказів того, що Крижановська Наталія Ігорівна не мала права їх підписувати, оскільки, остання є особою, яка здійснює свої повноваженні в інтересах АТ КБ ПриватБанк, користується електронною печаткою та КЕП поряд з Кравицьким Русланом Миколайовичем.

Отже, суд виходить з того, що Додаткова угода від 10.02.2021 про дострокове припинення Договору оренди від 21.01.2021 та Акт приймання (повернення) майна від 10.02.2021 підписані повноважним представником - Крижановською Наталією Ігорівною.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 604 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

В даному випадку, підписавши додаткову угоду до договору та акт приймання-передачі (повернення) приміщення, зобов`язання між Банком, як Орендодавцем та ФОП Зверєвим А.А. як Орендарем за Договором оренди від 21 січня 2021 року щодо об`єкту нерухомості - будівлі павільйону загальною площею 27,6 квадратних метрів за адресою АДРЕСА_1 , припинились 10.02.2021 року за домовленістю сторін.

Відтак, розглядаючи вимогу Банку про відшкодування йому вартості об`єкта оренди, що знищений, в сумі 254 748,00грн., що складається з заборгованості з орендної плати за договором оренди від 21.01.2021 року у розмірі 6348,00 грн та матеріальних збитків у розмірі вартості втраченого майна - 248400,00 грн, слід зазначити наступне:

Орендодавцем та Орендарем припинено спірні правовідносини за Договором оренди від 21 січня 2021 року за домовленістю шляхом підписання Додаткової угоди від 10.02.2021 року про зміну умов Договору та припинення його з 10.02.2021 року, який є останнім днем оренди та підписано Акт від 10.02.2021 про прийняття (повернення) майна.

Отже, з 11.02.2021 року АТ КБ ПриватБанк не є Орендодавцем, а ФОП Зверєв А.А. не є Орендарем будівлі павільйону загальною площею 27,6 квадратних метрів за адресою АДРЕСА_1 .

За цих обставин твердження Позивача про застосування до спірних відносин норми статті 285 Господарського кодексу України не відповідає фактичним обставинам справи та не мають під собою правових підстав.

Зазначені у ст. 285 Господарського кодексу України обов`язки берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, а також щодо відшкодування орендодавцю вартості орендованого майна у разі його знищення з вини орендаря, стосується лише орендаря, який володіє і користується об`єктом оренди.

За цих обставин твердження Банку про застосування до спірних відносин норми статті 285 Господарського кодексу України не відповідає фактичним обставинам справи та не мають під собою правових підстав.

Окрім того, стверджуючи про обов`язок ФОП Зверєва А.А. відшкодувати орендодавцю вартість орендованого майна через його знищення, Банк повинен довести наявність вини орендаря у такому знищені.

Однак, як встановлено судом, Банк обмежився твердженням про те, що майно не передано, а тому, вважаючи ФОП Зверєва А.А. Орендарем, вважає, що останній має відповідати як перед Орендодавцем за знищення майна не залежно від його вини.

Крім того, з наявної в матеріалах справи постанови від 09.07.2021 року про закриття кримінальног провадження вбачається, що майно, яке до 10.02.2021 було об`єктом оренди, знищено іншою (третьою) особою. Доказів того, що майно було знищене Зверєвим А.А. матеріали справи не містять.

Отже, отримавши майно від ОСОБА_2 10.02.2021 року АТ КБ ПриватБанк несе самостійно ризики збереження майна як його власник.

Статтею 323 ЦК України передбачено, що ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі, зокрема 1) відчуження власником свого майна; 4) знищення майна.

Згідно з ч.1 ст. 349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Статтею 399 ЦК України визначено, що право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, застосування наведених норм права до спірних відносин дає підстави стверджувати, що навіть якщо би сторонами не було підписано 10.02.2021 року додаткову угоду про припинення Договору оренди та не було би передано (повернуто) майно АТ КБ ПриватБанк, обов`язок ФОП Зверєва А.А. був би припинений з 15.02.2021 року через те, що об`єкт оренди було знищено.

Закон передбачає, що у разі знищення майна припиняється як право власності так і право володіння.

Згідно приписів ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Отже, з 15.02.2021 Орендар знищеного майна не мав би обов`язку платити орендну плату через те, що право володіння припинено так само як і право (можливість) користування майном.

За таких обставин твердження Банку про обов`язок Орендаря сплачувати орендну плату за увесь час, на який укладався договір оренди, не зважаючи на знищення 15.02.2021 року об`єкта оренди, не відповідає вимогам законодавства та є безпідставними.

Також судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції з тим, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані і норми деліктного (позадоговірного) права, виходячи з наступного.

Частина 1 ст. 1166 ЦК України визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, тому спростування цієї є процесуальним обов`язком її заподіювача.

Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як: - неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; - наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду; - вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, за загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відтак, Банк зобов`язаний довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Однак, надані до справи матеріали (документи) не містять доказів того, що об`єкт права власності Банку був знищений саме винними діями Зверєва А.А. та це відбулося саме під час користування об`єктом як Орендарем при здійсненні господарської діяльності. Отже, перший елемент складу цивільного правопорушення не доведено.

Разом з тим, Банк звертаючись до суду з вимогою до ФОП Зверєва А.А. стягнути на свою користь матеріальних збитків в сумі 248400,00 грн в обґрунтування завданих Банку збитків. зазначив ст. 225 Господарського кодексу України.

Слід зазначити, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.

За таких обставин позов Банку до ФОП Зверева А.А. є безпідставним, а тому не підлягає до задоволення, як і встановлено судом першої інстанції.

Щодо зустрічного позову, який судом першої інстанції задоволено в повному обсязі судова колегія зазначає наступне.

Як уже було зазначено вище та встановлено судами, Орендодавець мав право отримувати від Орендаря Зверєва А.А. орендну плату за користування орендованим майном лише до 10.02.2021 включно, так, як починаючи з 11.02.2021 року Орендодавець втратив право на отримання орендної плати, а тому усі списання АТ КБ ПриватБанк коштів з поточного рахунку ФОП Зверєва А.А. в рахунок орендних платежів за припиненим договором оренди, є безпідставними, отриманими без достатніх підстав, а тому мають бути повернуті ФОП Зверєву з підстав, заявлених у зустрічному позові.

Так, предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як уже було зазначено вище, Орендодавець мав право отримувати від Орендаря орендну плату за користування орендованим майном лише до 10.02.2021 включно, однак, не зважаючи на припинення договірних відносин щодо оренди майна, як правової підстави для сплати орендної плати ФОП Зверєаим А.А., Орендодавець після 10.02.2021 продовжував самостійно списувати грошові кошти з поточного рахунку Орендаря, що є протиправним. Право ФОП Зверєва А.А. є порушеним і підлягає судовому захисту.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги в частині стягнення з Банку на користь ФОП Зверєва А.А. безпідставно отриманих коштів в сумі 17910,43 грн як оплату за договором оренди нежитлового приміщення від 01.01.2021 року є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Перелік способів захисту, зазначений в частині 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним та суду надано право захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16 Цивільного кодексу України).

Суд погоджується з тим, що обраний ФОП Зверєвим А.А. спосіб захисту направлений на припинення порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення та відповідає матеріально-правовим способам захисту права.

Щодо додаткового рішення, яке скаржник оскаржує, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

В даному випадку між ФОП Зверєв А.А. у справі та адвокатом Шпуганич Василем Петровичем (далі Шпуганич В.П.), було укладено в письмовій формі договір про надання правової допомоги б/н від 23.09.2021 (наділі договір).

Ціна договору визначена п. 3.1 договору.

Пунктом 3.1 даного договору зазначено, що за надані адвокатом послуги, в суді першої інстанції (надання консультацій, складання заяв, клопотань, відзивів, представництво в суді першої інстанції) передбачену в п. 1.2 договору Замовник сплачує Адвокату винагороду (гонорар) в сумі 20000,00 грн без ПДВ.

З розрахунку вартості робіт (послуг) від 25.10.2021 вбачається, що адвокатом Шпуганич В.П.) на підставі вищезазначеного договору надано наступні послуги: Консультації правового характеру (витрачено 2 години); Підготовка доказової бази щодо подачі відзиву на позов (витрачено 2 години); Складення відзиву на позов (витрачено 2 год.); Формування додатків до позову та її відправка в суд (витрачено 2 год.); Час на відправлення кореспонденції суду та учасникам справи (орієнтовний час 1 год.); Складення зустрічної позовної заяви (витрачено 2 год.); Участь у судових засіданнях на адресою суду (орієнтовний час 3 год.); Орієнтовний час витрачений та буде витрачений у межах розгляд справи (враховуючи первісний та зустрічний позов) в суді, першої інстанції становить 15 год. (розрахунок вартості однієї години надання послуг - 1 год. - 1 500 грн. Загальна сума наданих послуг становить 20000,00 грн.

Разом з тим, адвокатом додано до матеріалів справи акт виконаних робіт на суму 20000,00 грн, який підписаний зі сторони замовника та адвоката.

Отже, як вбачається з розрахунку, вартість однієї години надання послуг становить - 1500 грн, хоча в п. 3.1 договорі сторони визначили винагороду (гонорар) Адвоката в сумі 20000,00 грн без ПДВ.

Враховуючи наведене слід зазначити, що у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналогічна норма передбачена ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів, зокрема, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

До матеріалів справи долучено необхідні документи, що підтверджують надання послуг та представництво інтересів Заявника (ФОП Зверєва А.А.) саме адвокатом Шпуганич В.П.

Однак, з огляду на спірні правовідносини та беручи до уваги рівень складності справи, обсяг підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції ,що заявлена ФОП Зверєв А.А. до стягнення сума витрат на оплату послуг адвоката не є спів мірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на їх виконання.

Таким чином, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, складність справи та виконані роботи, місцевий господарський суд правомірно зменшив заявлену суму витрат за надання правничої допомоги до 10000,00 грн.

Щодо заперечень скаржника які викладені в апеляційній скарзі на додаткове рішення, що судом першої інстанції не вказано, яку саме кількість годин, витрачених адвокатом, та за які саме послуги не прийнято судом. Сума стягнута з Банку у розмірі 10000,00 грн є необґрунтованою, а тому в тій частині треба додаткове рішення скасувати та відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат, судова колегія вважає безпідставним та таким, що не заслуговує на увагу суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

В даному випадку Банк жодними доказами не обгрунтовує на яку суму слід зменшити витрати на оплату правничої допомоги адвоката.

Разом з тим, надіслані Банком через поштове відділення зв`язку 14.02.2022 заперечення отримані судом першої інстанції 18.02.2022 тобто після прийняття додаткового рішення, а тому не були взяті до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення та додаткове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування рішення та додаткового рішення. Таких підстав апеляційним судом також не встановлено.

Отже, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційні скарги без задоволення.

Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційних скарг, на підставі ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 18.01.2022 та додаткове рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.02.2022 у справі № 907/822/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.06.2022.

Головуючий суддя Марко Р.І.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.