ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"09" червня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/4032/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:

від позивача: Танасійчук Г.М. - самопредставництво,

від відповідача: не з`явився,

від третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/4032/21

за позовом: Одеської міської ради (пл. Думська, № 1, м. Одеса, 65026, )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, № 1, м. Одеса, 65039, )

до відповідача: Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» (просп. Шевченка, № 6/2, м. Одеса, 65058, )

про стягнення 1 563 084,30 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

28.12.2021 за вх.№4164/21 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Одеської міської ради до Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» про стягнення 3% річних в розмірі 1 563 084,30 грн.

Підставою названого позову позивач визначив невиконання відповідачем укладеного між ними договору купівлі-продажу від 05.03.2018 в частині проведення розрахунків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Одеської міської ради від 30.06.2016 № 785-VII внесено зміни до Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню в інший спосіб, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 24.12.2014 № 6014-VI, доповнивши його нежилими приміщеннями 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу № 501 загальною площею 1790,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 93, які підлягають викупу орендарем за грошові кошти.

На виконання вказаного рішення 05.03.2018 між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради (продавець) та громадською організацією «Центр сприяння інвалідам «Надія» (покупець) укладено договір купівлі-продажу зазначених нежилих приміщень. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 05.03.2018 за № 371.

Як вказує позивач, відповідно до умов договору, продавець продав, а покупець купив індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилих приміщень 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу № 501 загальною площею 1790,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд. 93, за які покупець зобов`язаний сплатити ціну продажу об`єкта у розмірі 15 287 400,0 грн., за рахунок власних коштів протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення Договору.

Проте, за ствердженням позивача, всупереч вищевказаним положенням договору, які є обов`язковими до виконання, відповідачем не сплачено ні ціну продажу об`єкта нерухомого майна, ні штрафні санкції, які виникли внаслідок неналежного виконання покупцем обов`язків за договором, що стало підставою для звернення Одеської міської ради 09.03.2021 до Господарського суду Одеської області з позовом до ГО «Центр сприяння інвалідам «Надія» про розірвання вказаного договору купівлі-продажу від 05.03.2018 № 371 та стягнення неустойки у розмірі 3 219 906,34 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.06.2021 у справі № 916/594/21 позовні вимоги Одеської міської задоволено у повному обсязі, розірвано договір купівлі-продажу та стягнено неустойку. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 у даній справі апеляційну скаргу Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» залишено без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 29.06.2021 без змін.

У вищевказаних рішеннях судами обох інстанцій встановлено, що ГО «Центр сприяння інвалідам «Надія» всупереч положенням умов договору, які є обов`язковими до виконання, не сплачено ціну продажу об`єкта нерухомого майна.

Відтак, позивач наголошує, що відповідно до умов договору купівлі-продажу від 05.03.2018 № 371 ГО «Центр сприяння інвалідам «Надія» зобов`язана сплатити ціну об`єкта купівлі-продажу у розмірі 15 287 400,00 грн. протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору, тобто у строк до 04.04.2018.

Позивач вважає, що вимагати сплати 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначеного способу захисту майнового права та інтересу. На підставі викладеного фінансовим відділом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради розраховано у відповідності до положень ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 05.05.2018 по 30.09.2021, розмір яких становить 1 563 084,30 грн.

18.01.2022 Департаментом комунальної власності Одеської міської ради подано до суду письмові пояснення (вх. № 1384/22), відповідно до яких в порушення умов договору купівлі-продажу № 371 від 05.03.2018 ГО «Центр сприяння інвалідам «Надія» не виконало вимоги п. 2.1. договору та не сплатило на рахунок Департаменту ціну продажу об`єкта купівлі-продажу по теперішній час, а також будь-які інші кошти на виконання умов зазначеного договору купівлі-продажу.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради вважає, що порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами або договором.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема й факту завдання майнової шкоди іншій особі. Отже, з огляду на дану у справі № 916/4032/21 юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, то, на переконання третьої особи, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 Цивільного кодексу України.

Третя особа наголошує, що за змістом наведеної вище норми Закону нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Окрім того, тертя особа зауважує, що прострочення виконання грошового зобов`язання за відповідачем є триваючим правопорушенням і право на стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У зв`язку з чим, Департаментом було розраховано 3% річних у розмірі 1 563 084,30 грн. за період з 05.05.2018 по 30.09.2021, що підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи вказане вище, з урахуванням сукупності допущених порушень Громадською організацією «Центр сприяння інвалідам «Надія» та повною несплатою ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, на думку третьої особи, вимога щодо стягнення 3 % річних є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

ГО «Центр сприяння інвалідам «Надія» у відзиві на позов (вх. № 3654/22 від 08.02.2022), заперечуючи проти позовних вимог, зазначила, що дійсно 05.03.2018 між територіальною громадою міста Одеси в особі ОМР, від імені якої діяв Департамент та касатором укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу №501 загальною площею 1790,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 93, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 05.03.2018 за №371, відповідно до умов якого Департамент продав, а касатор купив індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді вказаних нежилих приміщень (п. 1.1. Договору).

При цьому, 29.06.2016 між Департаментом та касатором укладено Договір оренди № 11/53 щодо нежилих приміщень 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу №501 загальною площею 1790,9кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 93.

На вимогу Департаменту 26.11.2019 Договір оренди № 11/53 між Департаментом та касатором укладений в новій редакції щодо нежилих приміщень 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу №501 загальною площею 1790,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 93. Касатор сплачував та сплачує орендну плату безперервно, відповідна заборгованість відсутня. На думку відповідача, два договори різні за предметом не можуть діяти одночасно щодо одного об`єкту нерухомого майна.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів територіальної громади, на думку відповідача, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу з відповідними правовими наслідками.

Відповідач вказує, що підхід органів місцевої влади у цій справі був непослідовним і нескоординованим та характеризувався різними затримками. ОМР не доведено того, що вона не могла дізнатись про порушення свого права у разі належного виконання своїх повноважень та його виконавчим органом - Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, який є підконтрольним та підзвітним Одеській міській раді, а тому мав своєчасно повідомити позивача про порушення прав, так само як і позивач мав проконтролювати це питання та дізнатись про таке порушення, проте ані позивач, ані Департамент понад 3 роки не виконували свій обов`язок щодо обізнаності про стан своїх майнових прав та вчинення відповідних дій, спрямованих на захист прав Одеської міської ради.

Таким чином, Одеська міська рада як представницький орган територіальної громади м. Одеси, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, а також її виконавчі органи, у тому числі Департамент комунальної власності Одеської міської ради, який був утворений Одеською міською радою 29 лютого 2013 року та є правонаступником Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, повинні діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак на ці органи покладається обов`язок щодо обізнаності про стан своїх майнових прав, а тому позивач мав об`єктивну можливість довідатися про факт порушення своїх прав 15 квітня 2018 року.

Відповідач зауважує, що аналіз змісту положень статей 526, 599,611,625 ЦК України у сукупності з нормами про позовну давність дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених в частині другій статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки сплив якої, у разі заявлення стороною у спорі про її застосування, є підставою для відмови у позові.

В свою чергу відповідач вважає, що позивачу достеменно відомо про надходження коштів за договором оренди від касатора, та не надходження коштів за спірним договором купівлі-продажу станом на 15.04.2018 - початок перебігу процесуальних строків. 15.04.2021 - закінчення трирічного строку. ОМР було достеменно відомо про усі об`єкти комунальної власності, звіти, перелік укладених договорів, укладені договори, інші правочини, додатки, додаткові угоди та інші матеріали до них тощо, що в котре свідчить про пропуск ОМР процесуальних строків щодо неустойки.

Крім того, згідно відповіді ДКВ ОМР листом № 01.19/2640 від 23.11.2021 звіти про надходження коштів від приватизації об`єктів нерухомого майна надаються ОМР щомісячно до 10 числа місяця. Таким чином, позивачу достеменно було відомо ще в квітні 2018 про не надходження коштів за спірним договором та надходження коштів за договором оренди, що обумовлює початок відповідних процесуальних строків та їх закінчення в квітні 2021. Відповідач підкреслює, що Одеською міською радою пропущено процесуальний строк без поважних причин для захисту свого порушеного права.

Відтак, відповідач просив застосувати позовну давність у справі № 916/4032/21 та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

18.02.2022 позивачем надано до суду відповідь на відзив (вх. № 4768/22), де Одеська міська рада не погоджується із доводами викладеними у відзиві на позовну заяву, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують підстави позову та його вимоги.

Так, позивач зазначає, що відповідачем не враховано того факту, що право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Вказане, на переконання позивача, спростовує хибну думку відповідача про те, що право на стягнення 3% річних виникло у Одеської міської ради лише 15.04.2018, адже такі нарахування здійснюються за кожен місяць прострочення, а не одноразово, як це трактує відповідач.

Крім того, позивач наголошує, що постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 р. № 211 на всій території України протягом періоду з 12.03.2020 р. по 03.04.2020 р. було встановлено карантин, в результаті чого запроваджені деякі обмеження у всіх сферах життєдіяльності суспільства.

У подальшому дія карантину згідно з постановами Кабінету Міністрів України була продовжена із запровадженням нових обмежень з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.2021 № 1336 карантин продовжено до 31.03.2022 Таким чином, карантин, встановлений в Україні з 12.03.2020 все ще триває.

При цьому, Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COV1D-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тобто, чинним законодавством встановлено, що загальний трирічний строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України продовжується на строк дії карантину. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, враховуючи дату звернення позивача із даним позовом до суду, на його переконання, трирічна позовна давність щодо заявлених позовних вимог у даній справі позивачем не пропущена.

09.06.2022 від відповідача надійшли пояснення (вх. № 10070/22), які є аналогічним за змістом відзиву на позов (вх. № 3654/22 від 08.02.2022).

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2021 позовна заява вх.№4164/21 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

04.01.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 4164/21) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/4032/21. Справу №916/4032/21 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 січня 2022 року об 11:20 год. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі Департамент комунальної власності Одеської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

10.01.2022 ГО «Центр сприяння інвалідам «Надія» подано до суду заяву (вх. № 482/22), де відповідач просив надати можливість представнику ознайомитись, зробити витяги та зняти фотокопії з матеріалів справи № 916/4032/21. Вказана заява була задоволена судом та надано представнику матеріали справи на ознайомлення 18.01.2022.

25.01.2022 відповідач надав суду клопотання (вх. № 2096/22), відповідно до якого останній, зокрема, просив продовжити йому строк на подання відзиву на позов у справі та відкласти підготовче засідання.

25.01.2022 у підготовчому засіданні по справі № 916/4032/21 проголошено протокольну перерву до 10.02.2022 об 11:40 год. для надання можливості учасникам скористатись своїми процесуальним правами та повідомлено відповідача та третю особу відповідною ухвалою суду від 25.01.2022 в порядку ст. 120 ГПК України.

08.02.2022 до Господарського суду Одеської області надійшло клопотання (вх. № 3653/22) відповідача про відкладення підготовчого засідання на строк, визначений судом.

10.02.2022, у зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи, судом проголошено протокольну ухвалу про перерву в підготовчому засіданні до 24.02.2022 о 12:00 год. Того ж дня, відповідача та третю особу про місце, час та дату розгляду справи було повідомлено ухвалою суду, постановленою у відповідності до ст. 120 ГПК України та телефонограмою, здійсненою секретарем судового засідання Нечепуренко А.П.

24.02.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області продовжено строк підготовчого провадження за ініціативою суду на 30 днів та відкладено підготовче засідання по справі № 916/4032/21 на "17" березня 2022 року о 14:20 год.

При цьому, Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX - затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Цей Закон негайно оголошується через засоби масової інформації та набирає чинності з дня його опублікування. Воєнний стан запроваджено з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Рішенням Ради суддів України від 24.02.2022 № 9 рекомендовано зборам суддів та суддям України оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

02.03.2022 року Рада Судів України опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з урахуванням яких Рішенням зборів суддів Господарського суду Одеської області від 14.03.2022 року, оформленого протоколом №916-2/2022 рекомендовано суддям:

- продовжити розгляд справ раніше знятих з розгляду, зокрема, з участю учасників справ у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з урахуванням думки учасників справ;

- відкладати підготовчі та судові засідання в межах розумного строку відповідно до статті 114 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності повідомлення учасників справи або за наявності їх клопотання про це із посиланням на перешкоджання їх явки у зв`язку із введенням воєнного стану;

- здійснювати розгляд справ у письмовому провадженні;

- продовжити видачу судових наказів у наказному провадженні;

- продовжити видачу наказів на виконання судових рішень, що набрали законної сили.

17.03.2022 учасники справи не взяли участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, 16.03.2022 за вх.№ 5604/22 електронною поштою від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю представника взяти участь в підготовчому засідання через запровадження воєнного стану.

17.03.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області відкладено підготовче засідання у справі № 916/4032/21 на "28" квітня 2022 року о 12:20 год.

28.04.2022 в підготовчому засіданні судом проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/4032/21 до судового розгляду по суті на "19" травня 2022 року о 10:00 год., про що відповідач та третя особа повідомлялись ухвалою суду від 29.04.2022, постановленою у відповідності до ст. 120 ГПК України.

19.05.2022 судом проголошено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні до 02.06.2022 об 11:00 год. та призначено резервну дату судового засідання з розгляду справи № 916/4032/21 по суті на 09.06.2022 об 11:00 год. Того ж дня учасники справи, які не з`явились в судове засідання, були повідомлені відповідною ухвалою суду в порядку ст. 120 ГПК України.

02.06.2022 судом проголошено протокольну ухвалу про перерву в судовому засіданні, відповідно до раніше визначеної резервної дати, до 09.06.2022 об 11:00 год.

Під час розгляду справи по суті представник позивача Одеської міської ради позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Третя особа Департамент комунальної власності Одеської міської ради про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно, проте свого представника в судові засідання не направив, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтував, правову позицію щодо предмету спору викладено у відповідних поясненнях.

Відповідач ГО «Центр сприяння інвалідам «Надія», про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно, проте свого представника в судові засідання не направила, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтувала, своїм процесуальним правом на подання відзиву скористалась, заперечення проти позову викладені у відповідних заявах відповідача по суті.

Ухвала суду щодо призначення судового розгляду справи по суті надсилалась відповідачу за місцезнаходженням відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернута на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п. п. 1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

За змістом п. 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270 (зі змінами), у разі невручення рекомендованого листа з позначкою Судова повістка рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

В п. 99-2 вказаних Правил передбачено, що рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Відповідно до п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції або повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відсутній», «закінчення терміну зберігання» тощо з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Відсутність сторони за адресою чи незабезпечення одержання за такою адресою кореспонденції створює саме для учасника справи негативні наслідки, які він зобов`язаний передбачити та самостійно вжити заходи щодо їх ненастання.

Сам лише факт не отримання учасником провадження кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

З огляду на викладене, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку та її повернення до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», суд дійшов висновку, що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України ухвали суду вважаються врученими відповідачу в день проставлення у поштовому відділенні штампу із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Крім того, матеріали справи свідчать про обізнаність відповідача щодо розгляду справи № 916/4032/22 в суді.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень відповідача, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без його участі.

На думку суду, процесуальна поведінка відповідача при розгляді даної справи в суді свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вирішенні даного спору у встановлений процесуальним законом строк та відповідно до положень ст. 2 ГПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.

Також в судовому засіданні, 09.06.2022 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті та відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України після виходу з нарадчої кімнаті проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Рішенням Одеської міської ради від 30.06.2016 №785-VІІ внесено зміни до Переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню в інший спосіб, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 24.12.2014 №6014-VІ, доповнивши його нежилими приміщеннями 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу №501 загальною площею 1790,9кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 93, які підлягають викупу орендарем за грошові кошти.

05.03.2018 між позивачем та відповідачем було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 05.03.2018 за №371 договір купівлі-продажу відповідно до умов п.1.1. якого позивач продав, а відповідач купив індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилих приміщень 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу №501 загальною площею 1790,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд. 93.

Ціна продажу об`єкта за договором становить 15 287 400,00 грн. з ПДВ (пункт 1.4 договору).

Судом встановлено, що п. 2.1. договору відповідач був зобов`язаний сплатити ціну продажу об`єкта, зазначену у п.1.4. цього договору, у розмірі 15 287 400,00 грн. (валютний еквівалент 576 102,56 долара США за курсом дві тисячі шістсот п`ятдесят три гривні 59 копійок до ста доларів США, встановленим Національним банком України станом на 05.03.2018 року), за рахунок власних коштів з рахунку покупця на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до п. 2.3. договору, він є підставою для проведення розрахунків за об`єкт купівлі-продажу.

Як передбачено пунктом 3.1 договору, передача об`єкта купівлі-продажу від продавця до покупця здійснюється у триденний строк після сплати покупцем в повному обсязі ціни продажу об`єкта купівлі-продажу та оформляється договором про повний розрахунок за придбаний об`єкт купівлі-продажу та актом приймання-передачі, який підписується одночасно сторонами за цим договором.

Відповідно до підпункту 5.4.1 пункту 5.4 договору покупець зобов`язаний у встановлений договором термін сплатити ціну продажу об`єкта купівлі-продажу, штрафні санкції, що можуть виникнути у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за цим договором, підписати договір про повний розрахунок за придбаний об`єкт купівлі-продажу та акт приймання-передачі об`єкта, зазначеного у пункті 1.1 Договору.

Судом встановлено, що умовами договору, а саме п. 6.1. договору сторони встановили, що у разі несплати покупцем коштів, передбачених розділом 2 «Порядок розрахунків за придбаний об`єкт», у термін, визначений п. 2.1. цього договору, покупець сплачує на користь продавця неустойку в розмірі 20% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у п. 1.4. цього договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 календарних днів даний договір купівлі-продажу підлягає розірванню.

29.06.2021 рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/594/21 розірвано договір купівлі-продажу від 05.03.2018, укладений між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та Громадською організацією «Центр сприяння інвалідам «Надія» щодо нежилих приміщень 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу №501 загальною площею 1790,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 93, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 05.03.2018р. за №371. Також, стягнуто з Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» на користь Одеської міської ради 3219906,34 грн. неустойки, 50568,60 грн. судового збору.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 апеляційну скаргу Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.06.2021 у справі №916/594/21 без змін.

17.02.2022 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду касаційну скаргу громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» задоволено частково, рішення господарського суду Одеської області від 29.06.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 зі справи № 916/594/21 в частині вирішення спору про стягнення 3 219 906,34 грн. неустойки скасовано. Справу № 916/594/21 у скасованій частині передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області. У решті рішення господарського суду Одеської області від 29.06.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 зі справи № 916/594/21 залишено без змін.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються вимоги частини другої статті 11 ЦК України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне викання).

У п.1 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що розірвання договору є одним із правових наслідків, встановлених договором або законом, який настає у разі порушення зобов`язання.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами укладення 05.03.2018 між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради та Громадською організацією «Центр сприяння інвалідам «Надія» договору купівлі-продажу індивідуально визначеного майна комунальної власності у вигляді нежилих приміщень 1-го, 2-го, 3-го, 4-го поверхів та підвалу № 501 загальною площею 1790,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, буд. 93,

Як вище встановлено господарським судом ціна продажу об`єкта скаладає 15 287 400,0 грн. (валютний еквівалент 576 102 долара 56 центів США за курсом, встановленим Національним банком України станом на 05.03.2018), яку відповідач мав сплатити за рахунок власних коштів протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення вказаного договору.

З моменту укладення сторонами договору купівлі-продажу від 05.03.2018 з огляду на його зміст та характер взятих за ним сторонами зобов`язань між ними виникли правовідносини, які регулюються параграфом 1 глави 54 Цивільного кодексу України "Купівля-Продаж".

Договір нотаріально посвідчений 05.03.2018, відповідно оплата вартості нежилих приміщень мала бути здійснена відповідачем до 04.04.2018 включно.

Однак відповідач у встановлений договором купівлі-продажу від 05.03.2018 строк не сплатив грошових коштів за об`єкт нерухомого майна.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, сторонами прийнято до виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу. Натомість, відповідач свої зобов`язання в повному обсязі та у встановлений строк не виконав, грошові кошти за придбаний об`єкт нерухомого майна не сплатив. При цьому, наразі, договір купівлі-продажу від 05.03.2018 розірваний за рішенням Господарського суду Одеської області від 29.06.2021 у справі № 916/594/21, яке набрало законної сили в цій частині 17.02.2022.

Згідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішенням по справі було встановлено факт порушення відповідачем договору, то вищезазначені обставини не підлягають доказуванню і є підставою звільнення від доказування.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних є правомірними та обґрунтованим, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України.

Щодо посилань відповідача, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для застосування судом строку позовної давності, що і є підставою для відмови у задоволенні позову, суд зазначає наступне.

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Отже, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №918/329/16, прийнятій у зв`язку з неоднаковим застосування судами ст.625 ЦК України щодо правової природи нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України та обчислення перебігу строку позовної давності в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, зазначено, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави вважати, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Слід зауважити, що у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі №910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі №642/493/17-ц, від 12.02. 2020 у справі № 917/1421/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц.

Відтак спростовуються доводи відповідача щодо безпідставного заявлення до стягнення 3% річних через сплив строку позовної давності до основної вимоги з оплати ціни продажу об`єкта нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 05.03.2018.

Так, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК), а тому 17 лютого 2022 року (дата набрання рішенням суду щодо розірвання спірного договору законної сили) і є датою, коли зобов`язання припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням річних відсотків за весь період прострочення платежу, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності.

Позивач визначив період для стягнення 3 % річних із 05 травня 2018 року по 30 вересня 2021 року, з позовом звернувся 28 грудня 2021 року, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення 3 % річних, нарахованих за період із 17 лютого 2019 року по 30 вересня 2021 року, в розмірі 1 199 965,19 грн. У стягненні 3 % річних у сумі 363128,11 грн за період із 05 травня 2018 року по 16 лютого 2019 року слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, досліджені судом наявні у матеріалах справи докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд вирішив позовні вимоги Одеської міської ради до Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» задовольнити частково у розмірі 1 199 965,19 грн.

Щодо інших доводів учасників справи, суд зважає на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд враховує нормативні приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, оскільки позовна вимога у цій справі задоволена судом частково, на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору у сумі 17999,34 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Громадської організації «Центр сприяння інвалідам «Надія» (просп. Шевченка, № 6/2, м. Одеса, 65058, ) на користь Одеської міської ради (пл. Думська, № 1, м. Одеса, 65026, ) 3% річних в розмірі 1 199 956 (один мільйон сто дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн. 19 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 17 999 (сімнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 34 коп.

3.В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 20 червня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський