судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Стратієнко Л.В.
на ухвалу Верховного Суду від 06.06.2022 у справі № 904/5247/21
за позовом Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» до ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» про стягнення 631 886,00 грн неустойки та за зустрічним позовом ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» до АТ «Запорізький завод феросплавів» про визнання розірваним договору поставки № 544 від 10.07.2019, за касаційною скаргою ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2022.
У травні 2021 року АТ «Запорізький завод феросплавів» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з відповідача неустойки за договором поставки № 544 від 10.07.2019 на загальну суму 631 886,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 544 від 10.07.2019, з урахуванням додаткових угод № 3 від 05.06.2020, № 4 від 01.07.2020, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності у формі штрафу та пені.
ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» звернулось до господарського суду із зустрічним позовом про визнання розірваним договору поставки № 544 від 10.07.2019 з огляду на порушення покупцем його умов.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021, первісний позов задоволено частково та стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на користь АТ «Запорізький завод феросплавів» 170 137,76 грн пені, 19 428,00 грн штрафу.

В задоволенні решти вимог первісного позову та у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2022 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 скасовано частково. Позовні вимоги за первісним позовом задоволено, стягнуто з ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на користь АТ «Запорізький завод феросплавів» 631 885,86 грн неустойки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено в силі.

ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» у касаційній скарзі просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову зазначало п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та посилалося на неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

Ухвалою Верховного Суду від 06.06.2022 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2022 у справі № 904/5247/21, оскільки правовідносини у цій справі і справах, на які скаржник посилається як на підставу касаційного оскарження, встановлену п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не є подібними.

Вважаю помилковим висновок суду касаційної інстанції про неподібність правовідносин у справі, яка переглядається, зі справами, на які посилався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. На мою думку, у цій справі необхідно було розглянути вказану касаційну скаргу, скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення первісного позову, залишивши в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, з огляду на таке.

За п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, може мати місце за наявності таких складових:

-неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах;

-ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду;

- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема, у такому: у різному тлумаченні судами змісту відповідних норм, що зумовлює відмінність у висновках про наявність чи відсутність суб`єктивних прав та обов`язків учасників певних правовідносин; у різному застосуванні правил вирішення колізій між нормами права з урахуванням їх юридичної сили, а також дії у часі, просторі та за колом осіб; у застосуванні різних норм права для регулювання аналогічних правовідносин або у поширенні дії норми на певні відносини в одних випадках і незастосуванні цієї норми до аналогічних відносин в інших випадках; у різному застосуванні аналогії права чи закону у подібних правовідносинах (аналогічний висновок викладений у п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 367/2022/15-ц).

Щодо подібності правовідносин, то необхідно зазначити, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (подібний висновок викладений в п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16).

У справі, яка переглядалась, при вирішенні первісного позову та можливості зменшення пені і штрафу до 70 %, суд першої інстанції виходив з такого:

- 10.07.2019 між АТ «Запорізький завод феросплавів» (покупець) та ПрАТ «Орджонікідзевський рудоремонтний завод» (постачальник) було укладено договір поставки № 544, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором, поставити, а покупець - прийняти та оплатити продукцію, в асортименті та за цінами, вказаними у додатку (специфікації) та додаткових угодах до договору, які є його невід`ємною частиною;

- у п. 10.3 договору сторони досягли згоди, що у разі порушення строків поставки товару згідно з договору, постачальник сплачує покупцеві штраф у розмірі 0,5% від суми непоставленого (недопоставленого) товару за кожен день прострочення. У разі продовження такого прострочення більше 10-ти календарних днів постачальник додатково сплачує покупцеві штраф у розмірі 10% від суми не поставленого (недопоставленого) товару;

- в укладеній між сторонами додатковій угоді № 3 від 05.06.2020 до договору поставки № 544 від 10.07.2019, сторонами було узгоджено поставку товару на загальну суму 399 999,90 грн протягом 120 календарних днів від дати відкриття акредитиву; а в додатковій угоді № 4 від 01.07.2020 (підписана 27.07.2020) до договору поставки № 544 від 10.07.2019 - на загальну суму 247 599, 96 грн протягом 120 календарних днів з моменту підписання цієї додаткової угоди (з правом дострокової поставки);

- граничним строком поставки товару на суму 399 999,90 грн, враховуючи дату відкриття акредитиву 30.07.2020, було 27.11.2020, а граничним строком поставки товару на суму 247 599, 96 грн - 24.11.2020;

- доказів на підтвердження своєчасної та повної поставки товару, узгодженого у додатковій угоді № 3 від 05.06.2020 до договору поставки № 544 від 10.07.2019 на загальну суму 399 999,90 грн, а також у додатковій угоді № 4 від 01.07.2020 до договору поставки № 544 від 10.07.2019 на загальну суму 247 599,96 грн відповідач не надав, доводів позивача щодо наявності прострочення, шляхом надання належних доказів, не спростував;

-здійснивши власний перерахунок штрафу та пені, дійшов висновку, що обґрунтованими є вимоги щодо стягнення з відповідача пені в загальній сумі 567 125, 87 грн та 64 759, 99 грн штрафу. При цьому зазначив, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно із ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій;

- врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18 про те, що вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду;

- надавши оцінку всім обставинам справи в сукупності, встановивши причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором, враховуючи інтереси обох сторін, а також те, що загальна сума штрафних санкцій 631 885,86 грн (567 125,87 грн - пеня, 64 759,99 грн- штраф) є неспівмірною з сумою невиконаного відповідачем зобов`язання з поставки товару, яка складає 647 599, 86 грн (розмір штрафних санкцій майже дорівнює сумі зобов`язання, що спотворює призначення та мету застосування штрафної санкції), керуючись загальними засадами цивільного законодавства, встановленими ст. 3 ЦК України - справедливість, добросовісність та розумність, ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшив стягнення з відповідача пені - до 170 137, 76 грн, а штрафу - до 19 428,00 грн.

Апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зменшення пені і штрафу та задовольняючи первісний позов, виходив з того, що відповідачем не наведено та не підтверджено доказами як наявність виняткових, так і наявність інших підстав, необхідних для зменшення розміру неустойки.

Спірним питанням у цій справі є можливість суду зменшити стягнення штрафних санкцій на підставі ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та умови за яких це зменшення здійснюється судом.

У постановах від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, на які скаржник посилається в обґрунтування підстави касаційного оскарження, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, міститься висновок щодо застосування ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України та зазначається, що вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Отже, як у вказаних вище постановах Верховного Суду, такі і в справі, яка переглядалася, досліджувалось питання стягнення неустойки та можливість її зменшення на підставі ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, що свідчить про подібність правовідносин у справі, яка переглядається, із вказаними постановами Верховного Суду.

Зменшення неустойки не залежить від правових підстав виникнення зобов`язання, за неналежне виконання яких до боржника підлягає застосуванню відповідальність у вигляді стягнення неустойки, а є правом суду, яке він реалізує на власний розсуд з урахуванням вимог ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України.

Правова підстава виникнення зобов`язання не є критерієм за яким правовідносини у цій справі можна кваліфікувати як подібні чи неподібні з правовідносинами в інших справах, в яких міститься висновок щодо застосування вказаних норм матеріального права - ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, на що помилково посилається Верховний Суду в п. 36 ухвали від 06.06.2022.

З огляду на вказане, суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наведені у постановах Верховного Суду висновки, на які посилається скаржник, стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними зі справою, яка переглядається, адже як в тих справах, так і в справі яка переглядалася, судами вирішувалося питання застосування ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України при стягненні з відповідача штрафних санкцій.

Вважаю, що суд апеляційної інстанції неправильно скасував рішення місцевого господарського суду в частині вирішення первісного позову з огляду на таке.

За ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Завдання неустойки - сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання (зокрема, неустойка), спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі № 7-рп/2013).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз вказаних норм права (місця їх розташування у кодексах, зв`язку з іншими нормами) дає підстави для висновку, що за змістом ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків потрібно розуміти саме суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків (подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-473цс16, у п. 7.9 постанови Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 921/395/20).

При цьому, в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови касаційного господарського суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

У постанові Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 921/395/20 міститься висновок, що з ч. 3 ст. 551 ЦК України вбачається, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення неустойки направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки. При цьому, скориставшись своїм правом на її зменшення, встановивши обставин, які мають істотне значення, за наявності яких господарський суд може зменшити неустойку (ч. 3 ст. 551 ЦК України), зокрема, причини неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язання за договором; порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача; загальна сума штрафних санкцій 631 885,86 грн майже дорівнює сумі зобов`язання і що її стягнення у цій сумі спотворить призначення та мету застосування штрафної санкції, а також, врахувавши інтереси обох сторін, керуючись загальними засадами цивільного законодавства, встановленими ст. 3 ЦК України, правомірно зменшив стягнення з відповідача пені та штрафу до 70%.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого господарського суду в частині зменшення неустойки, фактично втрутився у право суду першої інстанції на її зменшення, належним чином не спростував висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для її зменшення з урахуванням вимог ст. 3 ЦК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, прийняв судове рішення враховуючи лише фінансове становище позивача, чим перетворив неустойку для відповідача на несправедливо непомірний тягар, що є неправильним при вирішенні питання про її зменшення.

Оскільки суд апеляційної інстанції неправильно застосував ст. 3, ч. 3 ст. 551 ЦК України, порушив право відповідача на зменшення неустойки, то постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.01.2022 в частині вирішення первісного позову необхідно було скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін в частині вирішення первісного позову.

Суддя Л. Стратієнко