РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2022Справа № 910/20915/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Вершиніної Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінарт капітал інвест"

про стягнення 2 134 824, 07 грн.

Представники:

від позивача: Здоровець С.В.;

від відповідача: Літинський О.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінарт капітал інвест"(далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 2 134 824, 07 грн, з яких: 1 931 405, 00 грн - основного боргу, 26 795, 89 грн - 3 % річних, 49 361, 95 грн - інфляційних втрат та 127 261, 23 грн - пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за субліцензійним договором на розповсюдження каналів № V2020/116 від 01.05.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 27.01.2022.

У судовому засіданні 27.01.2022 відкладено розгляд справи на 17.02.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/20915/21 призначено на 17.03.2022.

Судове засідання призначене на 17.03.2022 не відбулося у зв`язку із запровадженням Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" воєнного стану з 5:30 год. 24.02.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2022 призначено судове засідання на 09.06.2022.

03.06.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому просить суд надати можливість участі в судовому засіданні, призначеному на 09.06.202 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою онлайн платформи EasyCon.

У цьому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 09.06.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.05.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінарт капітал інвест" (далі - провайдер) та Товариством з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" (далі - субліцензіар) укладено субліцензійний договір на розповсюдження каналів № V2020/116, відповідно до якого субліцензіар надає провайдеру невиключне право (проста невиключна ліцензія) на одночасну передачу каналу (ів) абонентам на базі платного телебачення без можливості скачування на території за допомогою ліцензованих технологій поширення.

Строк сплати ліцензійного збору (роялті) - 30 днів з дати виставлення рахунку субліцензіаром.

Відповідно до п. 4.4. договору, у разі якщо провайдер з будь-якої причини не виплачує вчасно суму, що підлягає сплаті субліцензіару: (і) субліцензіар має право нарахувати, а провайдер зобов`язується на письмову вимогу субліцензіара оплатити субліцензіару пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (НБУ), що діяла в період, за який нараховується пеня, від розміру несвоєчасно сплаченої суми належної субліцензіару за кожен день прострочення; і (або) (іі) субліцензіар має право нарахувати, а провайдер зобо`язується на вимогу субліцензіара оплатити додатково компенсацію валютних ризиків субліцензіара, розрахованих на підставі різниці між нарахованою сумою в гривні в еквіваленті в доларах США за курсом НБУ на день здійснення простроченої оплати. Провайдер зобов`язаний сплатити субліцензіару пеню і компенсацію валютних ризиків по такій сумі за період починаючи з встановленого терміну оплати та до дати фактичного отримання субліцензіаром такої суми, при цьому такі відсотки сплачуються на першу вимогу, обчислюються на щоденній основі (як до, так і після судового рішення). Виплата пені і (або) компенсації валютних ризиків не звільняє провайдера від виконання своїх основних зобов`язань зі сплати належної суми субліцензіару.

Згідно п. 4.8. договору, використання невиключного права (простої невиключної ліцензії) підтверджується двосторонніми актами між сторонами, що датуються останнім числом звітного місяця та підписуються сторонами за кожен звітний місяць, у двох примірниках.

Цей договір набирає чинності з дати відкриття прав (01.05.2020) і діє до дати закриття прав (31.12.2020), а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 9.1. договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов договору ним було надано відповідачу ліцензію (невиключне право на трансляцію каналів абонентів на базі платного телебачення) на загальну суму 2 151 936, 00 грн., на підтвердження чого надає акти № 00000008 від 31.01.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 00000268 від 28.02.2021 на суму 277 632, 00 грн, №00002249 від 31.03.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 00002689 від 30.04.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 00003835 від 31.05.2021 на суму 277 632, 00 грн, №000004716 від 30.06.2021 на суму 254 592, 00 грн, № 00005438 від 31.07.2021 на суму 254 592, 00 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств, а також акт № 00006262 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн, який не містить підпису та печатки відповідача.

Крім того, позивачем було виставлено рахунки на оплату № 5 від 31.01.2021, № 254 від 28.02.2021, № 2225 від 31.03.2021, № 3656 від 30.04.2021, № 3789 від 31.05.2021, № 4663 від 30.06.2021, № 5376 від 31.07.2021 та № 6193 від 23.08.2021.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний акт № 00006262 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн та рахунок на оплату № 6193 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн були надіслані відповідачу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією накладної АТ «Укрпошта» № 634 від 08.12.2021.

Проте, відповідач не підписав акт № 00006262 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн, вмотивовану відмову від його підписання не надав.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія №2 від 05.08.2021, разом з повідомленням (пропозицією) про розірвання субліцензійного договору № V2020/116 від 01.05.2020, в якій позивач у зв`язку з суттєвим порушенням умов договору про його розірвання з 23.08.2021 просить погасити заборгованість, яка виникла за вказаним договором, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною АТ «Укрпошта» від 05.08.2021 і отримана відповідачем 06.08.2021 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати наданої невиключної ліцензії, зокрема, щодо погашення заборгованості, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 1 931 405, 00 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 127 261, 23 грн - пені за період з 03.03.2021 по 09.12.2021, 26 795, 89 грн - 3 % річних за період з 03.03.2021 по 09.12.2021 та 49 361, 95 грн - інфляційних втрат за період з 03.03.2021 по 09.12.2021.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1107 Цивільного кодексу України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензійного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1109 Цивільного кодексу України у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1110 Цивільного кодексу України ліцензійний договір укладається на строк, встановлений договором, який повинен спливати не пізніше спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності.

Статтею 1108 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору. Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону. Невиключна ліцензія не виключає можливості використання ліцензіаром об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об`єкта у зазначеній сфері.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем на виконання умов договору було надано відповідачу ліцензію (невиключне право на трансляцію каналів абонентів на базі платного телебачення) на загальну суму 2 151 936, 00 грн., на підтвердження чого позивач надав акти № 00000008 від 31.01.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 00000268 від 28.02.2021 на суму 277 632, 00 грн, №00002249 від 31.03.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 00002689 від 30.04.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 00003835 від 31.05.2021 на суму 277 632, 00 грн, №000004716 від 30.06.2021 на суму 254 592, 00 грн, № 00005438 від 31.07.2021 на суму 254 592, 00 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств, а також акт № 00006262 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн, який не містить підпису та печатки відповідача.

Крім того, позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату № 5 від 31.01.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 254 від 28.02.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 2225 від 31.03.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 3656 від 30.04.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 3789 від 31.05.2021 на суму 277 632, 00 грн, № 4663 від 30.06.2021 на суму 254 592, 00 грн, № 5376 від 31.07.2021 на суму 254 592, 00 грн та № 6193 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний акт № 00006262 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн та рахунок на оплату № 6193 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн були надіслані відповідачу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією накладної АТ «Укрпошта» № 634 від 08.12.2021.

Проте, відповідач не підписав акт № 00006262 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн, вмотивовану відмову від його підписання не надав.

Суд зазначає, що непідписання провайдером акту № 00006262 від 23.08.2021 на суму 254 592, 00 грн, за умови відсутності письмової вмотивованої відмови, є фактом визнання провайдером повного виконання субліцензіаром своїх зобов`язань, послуги/роботи вважаються наданими/виконаними у повному обсязі та прийнятими провайдером без зауважень.

За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Враховуючи що між сторонами складені та підписані відповідні акти, що свідчить про обізнаність відповідача з вартістю наданої послуги (невиключної ліцензії), суд вважає обгрунтованим відрахування визначеного договором 30 денного строку оплати наданих послуг з моменту підписання відповідачем актів.

Таким чином, враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що:

- за актом № 00000008 від 31.01.2021 на суму 277 632, 00 грн строк оплати настав 02.03.2021 та, починаючи з 03.03.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00000268 від 28.02.2021 на суму 277 632, 00 грн строк оплати настав 30.03.2021 та, починаючи з 31.03.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом №00002249 від 31.03.2021 на суму 277 632, 00 грн строк оплати настав 30.04.2021 та, починаючи з 01.05.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00002689 від 30.04.2021 на суму 277 632, 00 грн строк оплати настав 31.05.2021 (з урахуванням приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України) та, починаючи з 01.06.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00003835 від 31.05.2021 на суму 277 632, 00 грн строк оплати настав 30.06.2021 та, починаючи з 01.07.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом №000004716 від 30.06.2021 на суму 254 592, 00 грн строк оплати настав 30.07.2021 та, починаючи з 31.07.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за актом № 00005438 від 31.07.2021 на суму 254 592, 00 грн строк оплати настав 30.08.2021 та, починаючи з 31.08.2021 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/9439/13 та від 28.01.2020 у справі № 910/9158/16.

Проте, на момент винесення судового акту у даній справі, суду не надано доказів визнання недійсним субліцензійного договору на розповсюдження каналів № V2020/116 від 01.05.2020, а тому останній є обов`язковим до виконання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови субліцензійного договору на розповсюдження каналів № V2020/116 від 01.05.2020 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 1 931 405, 00 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 127 261, 23 грн - пені за період з 03.03.2021 по 09.12.2021, 26 795, 89 грн - 3 % річних за період з 03.03.2021 по 09.12.2021 та 49 361, 95 грн - інфляційних втрат за період з 03.03.2021 по 09.12.2021.

Відповідно д п. 4.4. договору, у разі якщо провайдер з будь-якої причини не виплачує вчасно суму, що підлягає сплаті субліцензіару: (і) субліцензіар має право нарахувати, а провайдер зобов`язується на письмову вимогу субліцензіара оплатити субліцензіару пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (НБУ), що діяла в період, за який нараховується пеня, від розміру несвоєчасно сплаченої суми належної субліцензіару за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду та, відповідно, розміру нарахування пені, оскільки як зазначено судом вище простроченення виконання грошового зобов`язання за актом № 00002689 від 30.04.2021 на суму 277 632, 00 грн відбулося починаючи з 01.06.2021. При цьому, позивачем здійснено нарахування пені за актом № 00006262 від 23.08.2021 за період з 23.09.2021 по 09.12.2021, проте як зазначено судом вище вказаний акт було надіслано відповідачу 08.12.2021. Тож, у визначений позивачем період з 23.09.2021 по 09.12.2021 за актом № 00006262 від 23.08.2021 не здійснюється нарахування пені.

Таким чином, за розрахунком суду обгрунтованою до стягнення є сума пені у розмірі 118 012, 22 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за періоди не більше 6 місяців з 03.03.2021 по 03.09.2021, з 31.03.2021 по 30.09.2021, з 01.05.2021 по 01.11.2021, з 01.06.2021 по 30.11.2021, з 01.07.2021 по 09.12.2021, з 31.07.2021 по 09.12.2021 та з 01.09.2021 по 09.12.2021, нарахування здійснено по кожному акту окремо (окрім акту № 00006262 від 23.08.2021), а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 26 795, 89 грн - 3 % річних за період з 03.03.2021 по 09.12.2021 та 49 361, 95 грн - інфляційних втрат за період з 03.03.2021 по 09.12.2021, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що у розрахунку допущені помилки у визначенні періоду нарахування та, відповідно, розміру нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки як зазначено судом вище простроченення виконання грошового зобов`язання за актом № 00002689 від 30.04.2021 на суму 277 632, 00 грн відбулося починаючи з 01.06.2021. При цьому, позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за актом № 00006262 від 23.08.2021 за період з 23.09.2021 по 09.12.2021, проте як зазначено судом вище вказаний акт було надіслано відповідачу 08.12.2021. Тож, у визначений позивачем період з 23.09.2021 по 09.12.2021 за актом № 00006262 від 23.08.2021 не здійснюється нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою до стягнення є сума 3 % річних у розмірі 25 163, 71 грн, яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за періоди з 03.03.2021 по 09.12.2021, з 31.03.2021 по 09.12.2021, з 01.05.2021 по 09.12.2021, з 01.06.2021 по 09.12.2021, з 01.07.2021 по 09.12.2021, з 31.07.2021 по 09.12.2021 та з 01.09.2021 по 09.12.2021 та сума інфляційних втрат у розмірі 47 070, 62 грн за періоди з 03.03.2021 по 09.12.2021, з 31.03.2021 по 09.12.2021, з 01.05.2021 по 09.12.2021, з 01.06.2021 по 09.12.2021, з 01.07.2021 по 09.12.2021, з 31.07.2021 по 09.12.2021 та з 01.09.2021 по 09.12.2021, нарахування здійснено по кожному акту окремо (окрім акту № 00006262 від 23.08.2021), а тому вимога в цій частині також підлягає частковому задоволенню.

При цьому, позивач, посилаючись на ч. 10 ст. 238 Господарського процесульного кодексу України, просить суд у резолютивній частині рішення, ухваленого за результатом розгляду даної справи, зазначити про нарахування заборгованості з 3 % річних до моменту виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесульного кодексу України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

За змістом ч. 1 статті 2 Господарського процесульного кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в цій частині та зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, 3% річних на суму саме основного боргу у розмірі 1 931 405, 00 грн за субліцензійним договором на розповсюдження каналів № V2020/116 від 01.05.2020 починаючи з 10.12.2021 до моменту виконання вказаного рішення, з урахуванням приписів законодавства України.

Перерахунок основного боргу, вказаного у рішенні суду та у виконавчому документі, для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення, має здійснюватися за наступною формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С- сума непогашеної заборгованості; Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем боргу, 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився за визначеною вище формулою.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заборгованість у заявленому позивачем розмірі, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Тож, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінарт капітал інвест" (вул. Кирилівська, будинок 60, офіс 211, м. Київ, 04080, ідентифікаційний код - 36146885) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет" (вул. Кирилівська, буд. 23, м. Київ, 04080, ідентифікаційний код - 37726069) 1 931 405 (один мільйон дев`ятсот тридцять одну тисячу чотириста п`ять) грн 00 коп. - основного боргу, 118 012 (сто вісімнадцять тисяч дванадцять) грн. 22 коп. - пені, 25 163 (двадцять п`ять тисяч сто шістдесят три) грн 71 коп. - 3 % річних, 47 070 (сорок сім тисяч сімдесят) грн 62 коп. - інфляційних втрат та 31 824 (тридцять одну тисячу вісімсот двадцять чотири) грн 77 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Органу (особі), що проводитиме примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2022 у справі №910/20915/21 здійснювати нарахування 3 % річних на суму основного боргу у розмірі 1 931 405, 00 грн, яка підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінарт капітал інвест" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "1+1 Інтернет", з 10.12.2021 до моменту виконання вказаного рішення, за формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С- сума непогашеної заборгованості; Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 20.06.2022.

Суддя Щербаков С.О.